ХАРКІВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ ІМЕНІ В. Н. КАРАЗІНА 

Михайльова Катерина Геннадіївна

УДК 316.343-058.237 (043.3)

ІНТЕЛЕКТУАЛЬНА ЕЛІТА СУЧАСНОГО СУСПІЛЬСТВА: ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ ТА ДІЯЛЬНІСНИЙ ПОТЕНЦІАЛ

Спеціальність 22.00.01 – теорія та історія соціології

Автореферат
дисертації на здобуття наукового ступеня
доктора соціологічних наук

Харків – 2008

Дисертацією є рукопис.
Робота виконана в Харківському гуманітарному університеті «Народна   українська академія», Міністерство освіти і науки України

Науковий консультант:   доктор історичних наук, професор 
Астахова Валентина Іларіонівна,
Харківський гуманітарний університет 
«Народна українська академія», ректор

Офіційні опоненти: 	доктор соціологічних наук, професор 
Герасіна Людмила Миколаївна,
Національна  юридична   академія   України   імені  Ярослава Мудрого, професор кафедри соціології та політології

доктор історичних наук, професор 
Городяненко Віктор Георгійович,
Дніпропетровський національний університет,  завідувач кафедри теорії та історії соціології

доктор соціологічних наук, професор
Пилипенко Валерій Євгенович,
Інститут соціології НАН України, головний      науковий співробітник

	Захист відбудеться 09.12.2008 року о 12 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 64.051.15 у Харківському  національному університеті імені В. Н. Каразіна за адресою: 61077, м. Харків, пл. Свободи, 4, ауд. 2-49.

	З дисертацією можна ознайомитись у Центральній науковій бібліотеці Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна за адресою:     61077, м. Харків, пл. Свободи, 4.

	Автореферат розісланий 07.11. 2008 року

Учений секретар
спеціалізованої вченої ради							І. І. Шеремет

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ

Актуальність теми. Сучасні суспільства переживають складні трансформаційні процеси, пов’язані з новим етапом розвитку цивілізації. Соціологи у зв’язку з цим свідчать про п’ять основних принципів, що визначають своєрідність «сучасності»: індивідуалізм, диференціацію, раціональність (з її апофеозом розуму), економізм та експансивність. Ці принципи відображають можливості й обмеження особистості в сучасному світі та окреслюють контури середовища, яке висуває особливі вимоги до індивіда і має форму виклику. Одним із найважливіших проявів цього виклику, що безпосередньо стосується всіх соціальних суб’єктів, є інтелектуалізація. 
Дана тенденція детермінує зростання можливостей використання творчого потенціалу особистості. Разом із тим, інтелектуалізація суспільного розвитку виводить на перший план нові соціальні сили, що має принципове значення для сучасних суспільств. 
Зазначені тенденції зародились у другій половині ХХ століття і сьогодні стають чинниками, стимулюючими активізацію пошуків відповідей на поставлені світовим розвитком питання. Завдяки цьому сучасні процеси трансформацій приводять до посилення позицій постіндустріального суспільства, в якому провідне місце належить інформації і знанням. Уже сьогодні інформаційний ресурс і знання стають провідними в життєвих стратегіях і соціальних практиках соціальних суб’єктів.
Однак, кажучи про такого роду ресурси, необхідно звернути увагу не тільки на їх можливості задовольняти соціальні та індивідуальні потреби. Питання максимального виграшу для особистості, суспільства і держави лежить сьогодні     в площині джерела продукування знань – інтелекту. Такий підхід обумовлює перехід на новий рівень розуміння сучасної соціокультурної динаміки.
	У такому контексті, на думку П. Сорокіна, немає потреби говорити про те, що інтелект є найбільш важливою умовою існування, виживання й успіху як індивіда, так і соціальної групи.
Значущість інтелектуальних ресурсів зростає і на макро-, і на мезо-, і на мікрорівні соціального простору. Так, інтелект розглядається сьогодні і як чинник конкуренції в умовах глобалізації, і як чинник посилення та захисту національних інтересів, перш за все у сфері інтелектуального потенціалу, і як новий принципово значущий ресурс сучасної робочої сили тощо. Взагалі нова матриця сучасного світу, розширення можливостей соціальних суб’єктів актуалізують питання переосмислення вигід та ризиків, які несе інтелект як один із ключових ресурсів сучасного суспільства.
Інтелектуальні ресурси особистості і суспільства стають сьогодні як засобом адаптації до соціальних умов, що змінюються, так і засобом їх розвитку. Адже        в постіндустріальному суспільстві, де домінують нові технології і канали комунікації, формуються нові принципи соціальної взаємодії, зростають вимоги до соціальних суб’єктів, до їх рівня відповідальності за ухвалювані рішення, які,          у свою чергу, ускладнюються.
Природним є й те, що не всі соціальні суб’єкти однаково володіють найбільш затребуваними в суспільстві нового типу ресурсами, що конструює ще одну            з сучасних ліній соціальної нерівності. Даний факт стає наслідком дії як чинників, пов’язаних із самою особистістю або групою (задатків, мотивації, характеру діяльності тощо), так і тих, які детерміновані об’єктивними умовами їх життєдіяльності. Через це особливий інтерес становлять ті групи, в яких максимально сконцентровано інтелектуальні та знаннєві ресурси і які, більш того, не просто володіють ними, а й самі їх виробляють, орієнтуючись при цьому на «вигоди» соціального характеру. У даному випадку йдеться про інтелектуальну еліту, яка існує в будь-якому суспільстві, визначає його потенціал і, відповідно, місце у світовій спільноті.
Сьогодні ця група розглядається як така, яка через зміну ключових характеристик суспільства займає визначальне місце в його життєдіяльності. Саме дана група володіє потенціалом пошуку ефективних шляхів адаптації до трансформацій, що відбуваються, і адекватного позиціонування себе в матриці цивілізаційних змін, що формується. З розвитком цієї групи пов’язуються різнорівневі рішення від особистісного до соцієтального – які мають принципове значення в сучасному світі, оскільки саме вони визначають успішність суспільств  у цілому і особистості в них.
Однак дана група займає неоднозначне становище в системі соціальної стратифікації і соціальної взаємодії в цілому. Це визначається ситуативним контекстом її взаємодії з іншими соціальними суб’єктами, що зумовлює їх взаємну орієнтацію в соціальному полі. Міра орієнтованості на інших дозволяє нам, услід за такими вченими, як І. Гофман, Е. Гідденс, М. Хайдеггер, говорити про факти присутності, співприсутності та соціальної інтеграції інтелектуальної еліти             в сучасному суспільстві. У даному аспекті важливим вбачається вивчення специфіки позиціонування інтелектуальної еліти в даному полі. 
Розгляд ролі інтелектуальної еліти вимагає аналізу і розуміння особливостей її формування. У зв’язку з цим інтересу набувають дослідження соціального інституту освіти. Даний інститут завжди розглядався як такий, що має особливе значення для особистості, суспільства і держави. Разом із тим, сама освіта набула сьогодні ряд нових рис і характеристик, які виявилися як відповідь на вимоги соціального середовища постіндустріального суспільства, що змінюються. Освітній рівень підготовки населення розглядається сьогодні дослідниками як одна з характеристик «якості населення», яка, у свою чергу, визначає загальний потенціал суспільства. Особливої значущості в його структурі у зв’язку з актуалізацією ресурсів знання та інтелекту набуває інтелектуальний потенціал. Значною мірою можна говорити про те, що він стає критерієм позиціонування країн у загальній матриці світу.
Для України зазначене коло питань має особливе значення, оскільки в умовах трансформаційних змін сучасного українського соціального простору проблеми формування інтелектуальної еліти і розвитку інтелектуального потенціалу суспільства значно загострюються. Сьогодні ми спостерігаємо дефіцит інтелекту   в різних сферах суспільного життя, його низьку затребуваність. 
Поряд із цим, концептуальні розробки щодо інтелектуальної еліти мають несистемний, нарізний характер, що обмежує пошук наукових та практичних рішень шляхів розвитку інтелектуального потенціалу українського суспільства.
Рівень наукової розробленості проблеми. Процеси, що відбуваються в сучасному світі, які ми зазначили вище, розглядалися багатьма вченими. Наприклад, питанням формування нових рис сучасних суспільств присвячені роботи У. Бека, 
Д. Белла, П. Бергера, З. Бжезінського, І. Валлерстайна, Т. Веблена, Е. Гідденса, 
Дж. Гелбрейта, П. Друкера, Г. Кана, М. Кастельса, А. Мартінеллі, М. Платнера, 
К. Поланьї, К. Субірі, Г. Терборна, О. Тоффлера, А. Турена, Ж. Фурастьє, П. Штомпки та інших. Саме цими вченими були запропоновані схеми принципових соціальних перетворень у суспільствах, що ведуть до зміни їх типу, які спираються на відмінності 
в ключових інститутах і чинниках розвитку соціальних систем.
У рамках цього напряму досліджень важливим вбачається акцентування уваги на нових рушійних силах життєдіяльності сучасних суспільств – знаннях, інформації, інтелекті, які визначають не тільки особливості цих суспільств,             а й  потенціал їх розвитку. У даному випадку особливий інтерес становлять саме інтелектуальні процеси в соціумі. Їх вивчали Д. Белл, Ж. Еллюль, Г. Кан, 
І. Лакатос, Дж. Нейсбіт, О. Тоффлер, Ж. Фурастьє та ін. Слід зазначити, що дослідження інтелектуальних процесів у суспільстві тривалий час здійснювалося   в руслі соціології знання (П. Бергер, Е. Дюркгейм, Ф. Знанецький, Н. Луман,          Р. Мертон, К. Маннгейм, П. Сорокін, М. Шелер, В. Штарк та ін.).
Нові рушійні сили постіндустріальних суспільств визначаються як такі лише в системі різних ресурсів, які мають (або можуть мати) у своєму розпорядженні соціальні суб’єкти і на основі яких формуються різного роду капітали. Значний доробок у їх вивчення, а також у вивчення ролі інтелектуальних ресурсів зробили Б. Барбер, П. Бурдьє, Д. Граскі, К. Девіс, У. Мур, Т. Парсонс, І. Селені, Д. Трейман, П. Штомпка та інші вчені, визначивши основи вивчення суспільств з погляду накопичуваних у них ресурсів і ролі різних соціальних інститутів у їх формуванні.
Однією з ознак нового типу суспільства, що є наслідком перерозподілу місця 
і ролі різних ресурсів і соціальних інститутів у ньому, є зміни в соціальній структурі соціуму. У контексті даного напряму можна виділити дуже важливий сектор наукового знання, що пов’язаний з такими перетвореннями, які визначаються володінням ключовими ресурсами і виводять на лідируючі позиції в соціальній структурі ті або інші групи. Перш за все, це концепції меритократії та технократії. Ці концепції звертають особливу увагу на новий стан суспільства і нові групи в ньому, чия роль значно змінюється в нових умовах суспільного розвитку. Досить часто як такі розглядаються елітні групи. Їх вивченням активно займались: Г. Моска, В. Парето, які заклали основи елітистського аналізу; К. Фон Бейме, М. Бердяєв, Дж. Бернхем, 
Ла Валет,  А. Гелен, Р. Дарендорф, Р. Міхельс, В. Ропке, К. Цу Сольмс, Г. Шредер 
та інші, що розвинули ідеї елітизму в рамках макіавеллістського і ціннісного підходів; 
Р. Арон, В. Гаттсмен, Е. Гольтманн, Р. Даль, С. Келлер, Г. Лассуел, С. Нейдел, Д. Рісмен, 
Л. Уорнер, О. Штаммер та інші, що розробляли концепції плюралізму еліт; П. Бахрах, Т. Дай, П. Дрейцель, Л. Зіглер, М. Йодл, С. Ліпсет, Ф. Нашольд, Д. Хіглі, Е. Етціоні-Халеві та інші, що працювали в рамках теорії демократичного елітизму та елітарної демократії.
Особливу роль у формуванні еліт і розвитку суспільства відіграє соціальний інститут освіти, методологічні основи взаємозв’язку якого із соціальною структурою формувалися і розвивалися Д. Беллом, Дж. Дьюї, Е. Дюркгеймом,       С. Ліпсетом, О. Тоффлером, а також у роботах Б. Барбера, П. Бергера, П. Бурдьє,  Х. Гарднера, Дж. Голдторпа, Д. і Дж. Джеррі, І. Ілліча, М. Крозьє, Е. Леда,             П. Уїлліса, У. Уорнера, Дж. Ебеглена та ін. У результаті було визначено, що соціальне становище індивіда безпосередньо пов’язане з рівнем його освіти.
Дослідженням вищевказаних питань активно займалися вітчизняні дослідники (як у радянський період, так і пізніше). Наприклад, питання зміни ключових характеристик українського суспільства порушуються в роботах  
В. Астахової, В. Бакірова, Є. Головахи, С. Катаєва, С. Макєєва, Б. Нагорного, 
І. Попової, В. Соболєва, Л. Сохань, І. Тарапова, В. Тарасенка, Л. Хижняк та ін.
Традиція вивчення соціальної структури представлена дослідженнями          Н. Аїтова, Ю. Арутюняна, З. Голенкової, Л. Гордона, Т. Заславської, Є. Ігітханяна, Л. Когана, С. Кугеля, Р. Ривкіної, В. Семенова, М. Тітми, Ф. Філіппова, 
О. Шкаратана, В. Шубкіна, О. Якуби та інших авторів, у яких доведена багатовимірність соціальної стратифікації, зростання значення в ній професійних, освітніх та інших чинників в індустріальному суспільстві радянського типу. Традиція вивчення соціальної структури в Україні активно продовжується 
О. Куценко, С. Макєєвим, С. Оксамітною, В. Паніотто, В. Хмельком, 
В. Черноволенком та іншими.
Окремим блоком стоїть сьогодні вивчення еліт у пострадянському суспільстві. Такі дослідження ведуться Г. Ашиним (еліти в контексті загального розвитку соціуму 
і питання елітної освіти), Л. Герасіною, В. Танчером (аналіз елітистського підходу 
в контексті демократичних змін в Україні), О. Куценко (діяльнісні аспекти формування
і функціонування еліт та їх мереж), Н. Лисицею, Л. Сокурянською (питання формування інтелектуальної еліти на студентській лаві), В. Андрущенком (загальні питання вимог до сучасних еліт), В. Пилипенком, А. Романовським (формування різних типів еліти) та іншими науковцями.
Розробці інтелектуальних аспектів діяльності в сучасному суспільстві, в тому числі і в рамках освіти, присвячені роботи В. Ануріна, В. Астахової, К. Астахової, В. Бакірова, С. Вовканіч, Л. Голованова, В. Городяненка, Н. Ліповської, 
В. Лозового, В. Патрушева, Є. Подольської, Л. Сохань, О. Якуби та ін.
Таким чином, на сьогодні вже накопичено теоретико-методологічну базу для вивчення питань формування інтелектуальної еліти, процесів її позиціонування 
в сучасному  суспільстві і можливостей реалізації діяльнісного потенціалу. Проте дані аспекти ще не досить повно розроблено в Україні: не сформульовано системно «проблемні зони» сучасності, що значно впливають на стратегії соціальних суб’єктів; не виявлено особливості розстановки різних ресурсів у сучасних суспільствах та їх вплив на процеси соціального стратифікування в них; уявлення про інтелектуальну еліту мають розмитий характер, не визначено стратегії її поведінки в умовах формування постіндустріального суспільства, не окреслено соціальні джерела її формування, соціальні межі, а також сучасний стан; 
не повністю продемонстровано можливості освіти щодо формування інтелектуальної еліти, у тому числі і в умовах її глобалізації, тощо.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисертаційне дослідження здійснювалося в рамках комплексної наукової теми ХГУ «НУА» «Формування інтелектуального потенціалу суспільства на межі століть: історичні, економічні, політичні, соціокультурні аспекти» (державна реєстрація №0199U004470).
Мета роботи: на основі визначення особливостей та характерних рис сучасних суспільств здійснити концептуалізацію феномена інтелектуальної еліти і виявити специфіку її формування та діяльнісного потенціалу. 
Відповідно до поставленої мети у дисертаційному дослідженні розв’язуються такі завдання:
1. Визначити систему базових характеристик сучасних суспільств та виокремити чинники, що безпосередньо впливають на їх розвиток.
2. На основі аналізу теоретико-методологічних основ вивчення трансформації сучасних суспільств та їх соціальної структури виявити ключові чинники їх структурування. 
3. Проаналізувати вплив чинника інтелектуалізації на процеси структурування суспільних систем.
4. Здійснити концептуалізацію феномена інтелектуальної еліти за допомогою її базових характеристик і функцій.
5. Провести аналіз соціальних джерел формування інтелектуальної еліти.
6. Виявити базові характеристики інтелектуальної еліти України.
7. Розкрити діяльнісний потенціал інтелектуальної еліти сучасної України.
8. Визначити характер і механізми впливу освіти на процес формування інтелектуальної еліти, у тому числі в умовах глобалізації освіти.
Об’єктом дослідження виступає інтелектуальна еліта сучасного суспільства.
Предметом дослідження є особливості формування та діяльнісного потенціалу інтелектуальної еліти в умовах сучасних глобальних трансформацій.
Теоретико-методологічна база дослідження. Для досягнення мети в роботі використовувалася методологія теоретичного синтезу макро- і мікросоціологічних підходів, зокрема структурно-функціонального  і системного аналізу (на соцієтальному, груповому та індивідуальному рівнях дослідження проблеми),         а також гуманістичний підхід (на особистісному рівні дослідження проблеми).
Теоретико-методологічну базу дослідження сучасних суспільств, зокрема      в умовах глобалізації, склали роботи У. Бека, Д. Белла, П. Бергера, І. Валлерстайна, Е. Гідденса, Дж. Гелбрейта, П. Друкера, М. Кастельса, К. Субірі, О. Тоффлера,      А. Турена, Ж. Фурастьє, П. Штомпки, В. Астахової, Л. Сохань та ін. Для дослідження процесів інтелектуалізації в соціумі ми спираємося на розробки        Д. Белла, К. Маннгейма, О. Тоффлера, Ж. Фурастьє, В. Астахової, В. Городяненка, Н. Ліповської, В. Лозового, І. Тарапова та ін. Вивчаючи проблеми ресурсної бази сучасних суспільств, ми спираємося на концепції П. Бурдьє, М. Вебера, Д. Граскі, Р. Дарендорфа, К. Девіса, І. Селені, Д. Треймана, П. Штомпки та інших                     і використовуємо їх ідеї для конструювання інтелектуальної еліти з погляду            її ресурсної бази. У дослідженні елітних груп ми спираємося на ідеї представників ціннісної школи елітизму, плюралізму еліт і представників функціонального напряму дослідження еліт (Р. Арона, Р. Даля, Р. Дарендорфа, С. Келлер, Г. Лассуела, Д. Рісмена, О. Штаммера та ін.). Вивчення освітніх механізмів формування інтелектуальної еліти засноване на розробках Д. Белла, П. Бурдьє, Х. Гарднера,   Дж. Голдторпа, Д. і Дж. Джеррі, Дж. Дьюї, Е. Дюркгейма, І. Ілліча, М. Крозьє,       С. Ліпсета, О. Тоффлера, У. Уорнера, В. Астахової, Л. Сокурянської та ін.
Методи дослідження. Для вирішення поставлених у дисертаційному дослідженні завдань були використані загальнонаукові методи (аналізу і синтезу, логічного узагальнення, індукції і дедукції, систематизації, порівняльного аналізу), а також конкретно-соціологічні: аналіз документів (для дослідження змістовних акцентів у вивченні еліт; виявлення найбільш поширених сутнісних рис інтелігенції, визначення первинного кола інтелектуальної еліти); анкетування (для вивчення когнітивних, емоційних і вольових компонентів свідомості суб’єктів освітнього простору, а також представників інтелектуальної еліти України); глибинні інтерв’ю (для опису специфіки самоідентифікації і життєдіяльності української інтелектуальної еліти).
Емпірична база дослідження. Емпіричну базу дослідження складають дослідження, проведені Лабораторією проблем вищої школи і кафедрою соціології ХГУ «НУА» за участю автора: «Викладач очима студента» – моніторингове дослідження – опитування студентів ХГУ «НУА» (2000 р. – 2008 р.); «Мотиви отримання вищої освіти» – всеукраїнське опитування студентів (2001 р., n = 864); «Мотивація і особливості уявлень про вищу освіту» – опитування учнів 11-х класів 
13 шкіл Харкова і Харківської області (2001 р., n = 280); «Мотиви отримання вищої освіти» – опитування студентів провідних ВНЗ приватної форми власності Польщі, Латвії, України і Казахстану (2002 р., n = 407); «Проблеми студентського життя очима студентів» – опитування студентів харківських ВНЗ (2004 р., n = 1205); контент-аналіз бібліографії з проблем еліт (2005 р., n = 211); контент-аналіз літературних джерел, присвячених визначенню сутності інтелігенції (2006 р., n = 78); «Впровадження інновацій в освітній процес» – опитування викладачів і вчителів, працюючих                  в експериментальному комплексі НУА (2006 р., n = 84); цикл всеукраїнських експертних опитувань стосовно мотивації отримання вищої освіти, реформування вітчизняної вищої освіти, інтеграційних процесів у галузі освіти, вивчення стратегії вітчизняної освіти  в умовах глобалізації (2001, 2002, 2003, 2004, 2007 рр.); «Сучасна освіта очима студентських лідерів» – опитування лідерів студентського самоврядування України і Росії (2007 р., n = 379); «Сучасна інтелектуальна еліта України» – опитування представників інтелектуальної еліти (2008 р., n = 35); «Моральні практики в сучасному ВНЗ» – опитування викладачів харківських ВНЗ (2008 р., n = 367); «Студент сьогодні      і завтра» – опитування студентів харківських ВНЗ (2008 р., n = 975). 
У роботі використано дані всеукраїнського опитування професорсько-викладацького складу щодо ставлення до реформ у вітчизняній освіті, яке проводилося за участю автора в рамках програми емпіричного забезпечення національної Доктрини розвитку вищої освіти України (2002 р., n = 562).
Емпіричну базу дослідження також складають дослідження, проведені соціологічним факультетом Харківського національного університету ім. В. Н. Каразіна за участю автора: «Роль класичної університетської освіти у формуванні майбутньої інтелектуальної еліти українського суспільства» (2001–2002 рр., n =1800), «Вища школа як суб’єкт соціокультурної трансформації» (2002 – 2004 рр., n = 1972).
Разом із тим, у роботі використовувалися дані цілого ряду великомасштабних досліджень, що проводилися західними, російськими і українськими соціологами, зокрема: моніторингового дослідження Інституту соціології НАН України «Українське суспільство на рубежі ХХІ століття»; дослідження Інституту соціології НАН України «Становлення національної еліти в умовах трансформації українського суспільства: соціально-психологічний аспект» (1998 р.); досліджень Українського інституту соціальних досліджень ім. О. Яременка; досліджень Східноукраїнського фонду соціальних досліджень та інших, посилання на які наведено в тексті. 
Наукова новизна отриманих результатів полягає у вирішенні комплексної наукової проблеми – визначенні та характеристиці рушійних сил та механізмів розвитку інтелектуального потенціалу сучасного українського суспільства, зокрема в концептуалізації феномену інтелектуальної еліти. Наукова новизна конкретизується в таких положеннях.
Уперше:
o	сформульовано та схарактеризовано систему викликів, яка детермінує соціальні стратегії сучасних суспільств та складовими якої є просторовий, національно-державний, технологічний, аксіологічний виклики, а також виклики зростання ролі свідомості, інтелектуалізації, інвайроменталізації, ідентичності, структурації;
o	для характеристики процесів структурування сучасних суспільств                із використанням категорії «ресурси» в роботі введено поняття «потенційна сила статусної позиції», яка визначається наявністю в соціальної групи або індивіда природних і штучно сформованих ресурсів, а також доступом до найбільш цінних для суспільства ресурсів; 
o	виявлено особливості української інтелектуальної еліти, системи                    її цінностей, специфіки ідентифікації, життєвих шансів, ресурсів. Виявлено тенденцію орієнтованості представників цієї групи на суспільно значущі цінності і особистісно-орієнтовані способи їх досягнення. Обґрунтовано висновок про те, що інтелектуальна еліта у своїх соціальних практиках максимально використовує професійні й морально-етичні ресурси, а також матеріальні та освітні;
o	на основі дослідження соціальної бази формування інтелектуальної еліти доведено, що максимальні можливості для рекрутування в цю групу мають інтелігенція та інтелектуали. Доведено, що в сучасному українському суспільстві існують труднощі виокремлення інтелектуальної еліти з груп-донорів, що свідчить про незавершеність процесу формування даної групи як актора соціальних трансформацій;
o	для аналізу реалізації діяльнісного потенціалу сучасної української інтелектуальної еліти використано такі показники, як цілі, мотиви й принципи діяльності, її регулятори та результати, а також особливості реалізації функцій. Показано, що цільова спрямованість діяльності даної групи має соцієтальний характер, мотивація вибору діяльності визначається особистісними преференціями на                   її початковому етапі; 
o	запропоновано систему показників вимірювання групової якості інтелектуальної еліти, яка включає характеристики суб’єкта діяльності, умов життєдіяльності, функціонування, самовизначення і самовираження, а також систему взаємовідносин з іншими соціальними групами і спільнотами. Аналіз індикаторів у рамках запропонованих показників дозволив зробити висновок про недостатню силу групоутворюючих факторів української інтелектуальної еліти.

Подальший розвиток дістали:
o	 концепція стадійного розвитку суспільства, в рамках якої обґрунтовано висновок про перехід до суспільства інтелекту; 
o	теоретичні основи аналізу інтелектуального життя суспільства як середовища реалізації діяльнісного потенціалу інтелектуальної еліти. Запропоноване авторське визначення цього поняття, під яким розуміється інтегрована система інтелектуальних потоків, що народжуються й керуються соціальними суб’єктами конкретного соціального простору, які мають як формалізовані, так і неформалізовані механізми функціонування та спрямовані на пізнання й подальший розвиток життя і його елементів в усіх формах їх існування. Доведено, що найбільш яскравими характеристиками інтелектуального життя сучасних суспільств є динамізм і прагматизм; 
o	концепція плюралізму еліт, у рамках якої розкрито евристичний потенціал концепту «інтелектуальна еліта» в контексті аналізу соціальної стратифікації суспільства, що трансформується. Запропоноване авторське визначення інтелектуальної еліти за допомогою виділення двох груп характеристик – особистісних якостей (як відбиття потенціалу) і результативних характеристик діяльності представників цієї групи. Подальший розвиток набуло соціологічне осмислення інтелекту як критерію виділення еліти; 
o	теоретичні розробки щодо функцій інтелектуальної еліти: запропоновано авторську систему функцій цієї групи (інтеграційна, трансляційна, ціннісно-нормативна, інноваційна, пізнавальна, консультативна, комунікативна, контролююча). Продемонстровано, що на практиці мінімально реалізуються: ціннісно-нормативна, консультативна, інтеграційна й інноваційна функції; 
o	концептуальні положення про вплив освіти на формування                           і функціонування інтелектуальної еліти. Виявлені основні тенденції розвитку освіти в умовах сучасності в контексті принципів меритократизму. Виділені три рівні освітніх механізмів формування інтелектуальної еліти: соцієтальний, інституційний і суб’єктний. Показані особливості формування інтелектуальної еліти на цих рівнях в умовах глобалізації освіти.
Вдосконалено:
o	 концепцію інтелектуального потенціалу суспільства, який розглядається 
в роботі як індикатор сформованості суспільства інтелекту. Розвинені теоретичні основи ролі й механізмів використання інтелектуальних ресурсів;
o	теоретичні положення щодо позиціювання інтелектуальної еліти 
в українському суспільстві. Доведено, що цей процес супроводжується відгороджуванням від негативних соціальних впливів за допомогою пасивних стратегій.
Теоретичне і практичне значення отриманих результатів. Запропонований автором підхід до аналізу чинників розвитку та структурування сучасного суспільства та концепція інтелектуальної еліти трансформаційного суспільства, розроблена в його межах, започатковують новий напрям теоретизування на шляху синтезу макро- і мікросоціологічних теорій. Отримані завдяки цьому результати по-новому розкривають механізми суспільного розвитку, зокрема дають можливість більш глибокого розуміння такого його чинника, як інтелектуалізація. Отримані результати полягають також в оновленні категоріальної бази і концептуальних основ дослідження елітних груп, розвитку сфери освіти тощо.
Принципове значення результати дисертаційного дослідження мають для формування політики щодо розвитку інтелектуального потенціалу українського суспільства. Результати можуть бути використані в діяльності органів державного управління, у тому числі освітою. Результати, отримані дисертантом, упроваджуються у практичну діяльність кола ВНЗ України і знайшли своє відображення в діяльності експериментального навчально-наукового комплексу «Народна українська академія».
Розроблені в дисертації теоретичні підходи до аналізу проблеми, понятійний апарат, основні ідеї та висновки можуть скласти основу для подальших досліджень питань життєдіяльності інтелектуальної еліти, розвитку інтелектуального потенціалу і трансформації системи освіти в умовах сучасного суспільства.
Результати, отримані в ході дисертаційного дослідження, можуть використовуватися для проведення занять у рамках навчальних курсів «Загальна соціологічна теорія», «Історія соціології», «Соціологія освіти», «Глобалізація: соціологічний аналіз», «Розвиток інформаційного суспільства», «Соціологія соціальних змін» та ін.
Апробація результатів дисертаційного дослідження. Основні результати дисертаційної роботи пройшли апробацію на 48 міжнародних, 11 всеукраїнських 
і 8 регіональних конференціях і семінарах, серед яких: ХІІ щорічна конференція Європейської асоціації міжнародної освіти «Реформування вищої освіти: дорога міжнародної співпраці» (Лейпціг, Німеччина, 2000), ХІІІ щорічна конференція Європейської асоціації міжнародної освіти, присвячена Болонському процесу (Тампере, Фінляндія, 2001), VII конгрес «Cultura Europea» (Памплона, Іспанія, 2002), Харківські соціологічні читання (Харків, 2000; 2001; 2002; 2003; 2004; 2006; 2007), Всеукраїнська науково-методична конференція «Сучасний стан вищої освіти в Україні: проблеми і перспективи» (Київ, 2000), Всеукраїнська науково-практична конференція «Система безперервної освіти в підготовці педагогічних кадрів 
у гуманітарній сфері» (Ялта, 2000), Всеукраїнська соціологічна конференція «Проблеми розвитку соціологічної теорії» (Київ, 2000; 2003; 2004; 2008), Міжнародна науково-практична конференція «Молодь в умовах нової соціальної перспективи» (Житомир, 2000; 2003; 2007), Міжнародна науково-практична конференція «Університетська освіта України XXI століття: проблеми, перспективи, тенденції розвитку» (Харків, 2000), Міжнародний семінар «Роль аналітичних досліджень у формуванні національної освітньої політики» (Київ, 2001), Всеукраїнська науково-практична конференція «Концептуальні основи модернізації системи освіти в Україні» (Харків, 2002), Міжнародна наукова конференція «Проблеми і перспективи формування національної гуманітарно-технічної еліти» (Харків, 2002), Міжнародна наукова конференція «Актуальні проблеми вищої освіти і науки у ХХ столітті» (Караганда, Казахстан, 2002), 
І Міжнародна науково-практична конференція «Науково-дослідна робота студентів: аспект формування особистості майбутнього вченого, фахівця високої кваліфікації» (Запоріжжя, 2002), Міжнародна конференція «Інформація для всіх: культура 
і технології інформаційного суспільства» (Москва, Росія, 2002; 2003), Міжнародна конференція «Університети, міжнародні відносини, ЮНЕСКО» (Київ, 2002), Міжнародна наукова конференція «Інтелігенція в процесі пошуку Росії майбутнього» (Улан-Уде, Росія, 2003; 2005), Другий Всеросійський соціологічний конгрес «Російське суспільство і соціологія в ХХI столітті: соціальні виклики 
і альтернативи» (Москва, Росія, 2003), Всеукраїнська науково-практична конференція «Вища школа України: стан, проблеми, перспективи розвитку» (Київ, 2003), Міжнародна теоретико-методологічна конференція «Громадянські позиції інтелігенції: «Камо грядеши?...» (Москва, Росія, 2004), Міжнародна наукова конференція студентів, аспірантів і молодих учених «Ломоносов» (Москва, Росія, 2005; 2007), Міжнародна науково-практична конференція «Вища освіта України 
в контексті інтеграції в європейський освітній простір» (Київ, 2006; 2007), 
III Всеросійський соціологічний конгрес «Глобалізація і соціальні зміни в сучасній Росії» (Москва, Росія, 2006), Міжнародна науково-практична конференція «Стратегії розвитку України в глобальному середовищі» (Сімферополь-Севастополь, 2007), Міжнародна науково-теоретична конференція «Глобальні проблеми людства як чинник трансформації освітніх систем» (Харків, 2007), Міжнародна наукова конференція «Соціально-гуманітарна освіта в контексті сучасних євроінтеграційних процесів» (Дніпропетровськ, 2007); II Міжнародний львівський форум «Багатовимірні простори сучасних соціальних змін» (Львів, 2008); Міжнародна наукова конференція «Соціальна відповідальність як чинник розвитку громадянського суспільства» (Київ, 2008) та ін. Результати дисертаційної роботи також були апробовані на конкурсі наукових робіт молодих учених НАН України, де відзначені грамотою Президії Національної академії наук (2008), 
на міжнародній літній школі для викладачів соціології «Modernity and the Futures 
of Capitalism in Eurasia: Scholarly Debates and Teaching Practices» (Санкт-Петербург, 2008), на методологічних семінарах НУА і кафедри соціології (2001–2008 рр.).
Публікації. Основні результати дисертаційного дослідження опубліковані 
в 94 наукових роботах, серед яких 2 монографії, 4 брошури, 8 розділів 
у колективних монографіях, 41 стаття (25 з них опубліковані у спеціалізованих виданнях із соціології, що входять до відповідного переліку ВАК України), 39 тез.
Структура і обсяг дисертації. Дисертація складається зі вступу, чотирьох розділів, дванадцяти підрозділів, висновків, додатків і списку використаної літератури. Загальний обсяг дисертації – 449 сторінок, з яких 408 – основного тексту. Робота містить 4 таблиці та 10 рисунків. Список використаних джерел складає 422 найменування (зокрема 41 – іноземною мовою) і представлений на 
37 сторінках. Додатки містять 3 таблиці.

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ

У вступі розкрито сутність та стан розробки проблеми, її актуальність, визначено об’єкт, предмет, мету та завдання дослідження, його теоретичну 
та емпіричну базу, показано наукову новизну, теоретичне та практичне значення роботи, форми та характер її апробації. 
У першому розділі «Сучасне суспільство в ситуації цивілізаційних трансформацій» визначаються базові теоретичні координати дослідження сучасного суспільства в умовах глобалізації, виокремлюються ключові детермінанти формування стратегій життєдіяльності соціальних суб’єктів, аналізуються чинники структурування сучасних суспільств.
У першому підрозділі першого розділу дисертації – «Нові виклики сучасності в умовах глобалізаційних змін» – здійснюється аналіз впливу глобалізації на сучасні соціальні процеси. Вивчення теоретико-методологічних підходів до дослідження даного феномена дозволило виділити три основні риси глобалізації, що мають принципове значення для процесів конструювання сучасних суспільств: інтеграційний, зв’язувальний характер; всеосяжність і формування нового типу соціальних відносин і практик. 
Аналіз прояву даних рис у сучасних суспільствах дав можливість сформулювати положення про наявність цивілізаційного виклику сучасності, 
що впливає на всі соціальні суб’єкти. При цьому під цивілізаційним викликом ми розуміємо систему одночасної могутньої кардинальної зміни базових параметрів соціального простору, що спричиняє трансформацію соціальних відносин і якостей соціальних акторів, загальних уявлень про успішні стратегії й чинники 
їх детермінації. 
Даний виклик в умовах глобалізації є системою векторів-викликів, 
що виявляються на різних рівнях. До таких викликів можна віднести просторовий, національно-державний, інтелектуалізації, зростання ролі свідомості, технологічний, інвайроменталізації, ідентичності, аксіологічний, структурації. 
Із функціонуванням вказаних викликів пов’язуються сучасні процеси міграції, формування нових організаційних і технологічних рішень у життєдіяльності соціальних суб’єктів, процеси трансформації їх ціннісних орієнтацій, диференціація суспільств за новими засадами та ін. 
Зазначені виклики і діяльність соціальних суб’єктів в умовах глобалізації визначають формування нового типу суспільства, заснованого на знаннях,  інтелекті і новій системі соціальних відносин, що продукують і підтримують їх.
Показано, що в пошуку відповідей на нові виклики сучасності особливе місце належить інтелектуальній еліті, яка здійснює соціально значущу інтелектуальну діяльність.
У другому підрозділі першого розділу роботи – «Цивілізаційні трансформації суспільств у ХХ–ХХІ ст.: теоретична рефлексія і практики впливу чинника інтелектуалізації» – здійснено аналіз теоретичних моделей суспільного розвитку, виділено фактори трансформації суспільств другої половини ХХ – початку ХХІ століття і проаналізовано вплив на соціальні системи чинника інтелектуалізації.
Звернення до робіт О. Тоффлера, Дж. Гелбрейта, Д. Белла, А. Турена, 
Ж. Фурастьє, Г. Кана та інших учених дозволило визначити ключові параметри трансформації суспільств другої половини ХХ – початку ХХІ століття. До них можна зарахувати зміни в соціальній структурі, домінування сфери послуг, підвищення ролі знання, розвиток високих технологій, підвищення ролі освіти і науки тощо. 
Дослідження провідних тенденцій цивілізаційних трансформацій привело нас до висновку про наявність такої стадії суспільного розвитку, як суспільство інтелекту. Доведено, що ключовим ресурсом у такому суспільстві виступає інтелект, який відрізняється від знаннєвого ресурсу своїми динамічними характеристиками. Для суспільства інтелекту є характерним активне продукування і використання технологій високого рівня; домінування інтелектуальної діяльності та її інструменталізація; високий рівень розвиненості відносин, пов’язаних 
з інтелектуальною власністю та ін. Критеріями сформованості суспільства інтелекту можуть виступати також рівень розвитку інтелектуального потенціалу соціуму і рівень освіченості в ньому.
Таке позиціонування інтелекту в суспільстві нового типу визначає провідну роль інтелектуальної діяльності, що, у свою чергу, детермінується процесами загальної інтелектуалізації і специфікою інтелектуального життя суспільств.
Звернення до аналізу феномена інтелектуального життя в умовах сучасних цивілізаційних трансформацій дозволяє нам визначити його як інтегровану систему інтелектуальних потоків, що породжуються і керуються соціальними суб’єктами конкретного соціального простору, які мають як формалізовані, так 
і неформалізовані механізми функціонування і спрямовані на пізнання і подальший розвиток життя та його елементів у всіх формах їх існування. До найбільш яскравих якісних змін інтелектуального життя віднесені сьогодні його динамізм 
і прагматизм.
Розгляд феноменів соціального інтелекту (як узагальненого інтелектуального ресурсу соціуму) та інтелектуального потенціалу (як індикатора суспільства інтелекту) в контексті інтелектуального життя сучасних суспільств продемонстрував, що на перший план у них виступає суб’єктність; особливого значення набувають соціальні групи як суб’єкти здійснення різних видів інтелектуальної діяльності. 
Це актуалізує питання реконструювання структури сучасних суспільств.
Узагальнення дослідницького досвіду щодо аналізу чинників структуризації сучасних суспільств у третьому підрозділі першого розділу дисертації – «Ключові чинники структурування сучасних суспільств» – продемонструвало дієвість 
у цьому процесі ресурсів і капіталів, які знаходяться у розпорядженні соціальних суб’єктів, можуть накопичуватися ними і використовуватися для досягнення тих 
чи інших позицій у суспільстві. Історико-соціологічний аналіз даної проблематики (концепції М. Вебера, В. Весоловського, М. Тітми, В. Добренькова, К. Девіса, 
Д. Граскі, П. Штомпки та ін.) продемонстрував зміщення в даному процесі значущості від економічних до знаннєвих ресурсів. Проте аналіз реальних практик впливу різних типів ресурсів на процеси структуризації в суспільствах, 
що трансформуються, показав наявність перехідної моделі ресурсної детермінації процесів структуризації від індустріального до постіндустріального типу: в них сильна значущість соціальних, економічних, владних і культурних ресурсів. Разом із тим, у дисертації пропонується розглядати ідентичність як один із ресурсів особистості у процесі її позиціонування в соціальній структурі.
Для опису процесів структуризації сучасних суспільств із використанням категорії «ресурси» в роботі введене поняття «потенційна сила статусної позиції», яка визначається наявністю у соціальної групи або індивіда природних і штучно сформованих ресурсів, а також доступом до найбільш цінних для суспільства ресурсів. 
Дослідження такого чинника структуризації сучасного суспільства, 
як капітал, під яким у дисертації розуміється набір ресурсів, що є у соціальних суб’єктів для здійснення своїх соціальних практик, з використанням розробок західних і вітчизняних учених (П. Бурдьє, Б. Барбер, К. Девіс, У. Мур, І. Селені, 
Д. Трейман та ін.) дозволило звернути увагу в системі використовуваних 
у суспільстві капіталів на соціальний капітал, що набуває все більшого значення 
в сучасних суспільствах. Його аналіз показав, що існує достатньо висока плюралістичність типів соціального капіталу і різні механізми його формування 
і накопичення соціальними суб’єктами. У сучасному суспільстві наголос у даних процесах все більше робиться на освіті, професіоналізмі, що безпосередньо 
є індикатором суспільства інтелекту і дозволяє розглядати професію як капітал. Дана традиція сходить до Т. Парсонса, що розробляв проблему професійних типів і, аналогічно Д. Беллу, вважав, що традиційна теорія класів має бути замінена професійною системою, заснованою на індивідуальних досягненнях.
Розміщення капіталів, що накопичуються суб’єктами в об’єктивній соціальній матриці, дає нам можливість говорити про життєві шанси індивідів 
як чинник структуризації сучасних суспільств, а також про різного роду потенціали. Історико-соціологічний аналіз даних феноменів на основі розробок 
М. Вебера, Р. Дарендорфа, Е. Гідденса та інших учених дає підстави говорити, 
що життєві шанси як інтеграція капіталів і можливостей особистості, а також готовність їх використовувати може розглядатися на кшталт показника існування стратифікаційних відмінностей. 
У системі потенціалів, що впливають на структуризацію сучасних суспільств, найбільш значущим в умовах трансформаційних змін є адаптаційний потенціал, проте він недостатньо потужний серед більшості соціальних груп 
в Україні. Це пов’язано зі зміною інституційної системи суспільства, трансформацією його норм і цінностей.
Аналіз чинників структурування сучасних суспільств дозволяє  звернути увагу на появу нових теоретичних моделей структуризації суспільств із виділенням 
на першому плані груп, що володіють найбільш актуалізованими в сучасному суспільстві ресурсами і мають найбільший потенціал для пошуку відповідей на виклики сучасності. До них можна віднести елітні групи, у тому числі й інтелектуальну еліту як групу, володіючу актуалізованими ресурсами суспільства інтелекту.
Другий розділ роботи – «Інтелектуальна еліта як теоретичний феномен: на стику класичних парадигм і сучасного осмислення» – присвячений теоретичним аспектам конструювання інтелектуальної еліти, заснованого 
на позиціонуванні даної групи в соціальній структурі суспільства, а також 
у системі елітних груп; визначенню критеріїв і характеристик інтелектуальної еліти, а також параметрів її діяльнісного потенціалу.  
У першому підрозділі другого розділу дисертації – «Еліти в соціальній структурі суспільства» – здійснено аналіз методологічних засад вивчення інтелектуальної еліти, зокрема класичних теорій елітизму (В. Парето, 
Г. Моска, Р. Міхельс), який дозволив обґрунтувати можливість і необхідність аналізу соціальних процесів у суспільстві крізь призму елітних груп 
та їх актуалізованих ресурсів, накопичених капіталів і наявних потенціалів. 
Звернення до посткласичних і сучасних концепцій еліт (макіавеллістська школа, ціннісні теорії, теорії плюралізму еліт, ліберальна, консервативна, радикалістська версії елітизму, функціональний підхід та ін.) продемонструвало послідовні акценти в елітистській традиції на активізації вивчення типів еліт, відповідних актуальним ресурсам у розвитку суспільства на тих або інших етапах його життєдіяльності. 
Показано, що ширші пізнавальні можливості в умовах формування суспільства інтелекту мають варіації ціннісного і функціонального підходів 
до розуміння еліти, а також концепції множинності еліт. Цей факт в умовах інтелектуалізації суспільного життя разом із даними соціологічних досліджень вітчизняних соціологів дозволяє фіксувати зростання значущості і збільшення сектора впливу в соціальному просторі соціуму інтелектуальної еліти.
Принципово важливими в контексті досліджуваної проблеми виступають питання ідентифікації елітних груп. Адже саме вони формують напрями розвитку суспільства і його окремих сфер життєдіяльності, здійснюють пошук відповідей 
на виклики сучасності, а рівень ідентифікації та самоідентифікації виступає прямим показником ефективності цієї діяльності. Як результат, ідентифікація для елітних груп є елементом тієї ресурсної бази, яка сприяє їх ефективному функціонуванню. Проте сучасні проблеми в даному полі стикаються із сильними розбіжностями в системах їх ціннісних орієнтацій.
Особливу увагу в роботі приділено аналізу взаємозв’язку процесів формування і позиціонування елітних груп зі специфічними процесами, 
що відбуваються в суспільстві. В Україні у зв’язку з цим можна виділити ряд моментів: значну трансформацію системи формування елітних груп (зокрема включення механізму «зіпсованого ліфта», ексноменклатурні взаємодії тощо), проблеми ідентифікації еліт, відмінності між традиційним уявленням 
про представників елітних груп та їх реальними якостями та ін.
Аналіз дослідницьких стратегій останніх десятиліть показав, що якщо 
в першій половині 90-х років ХХ століття множинність елітних груп формувалася на основі регіональних інтересів, то на початку ХХI століття – за сферами діяльності. Підвищення значущості інтелектуальної сфери дозволило говорити 
про кристалізацію в цей період інтересів вітчизняної інтелектуальної еліти.
Другий підрозділ другого розділу роботи – «Інтелектуальна еліта: визначення критеріїв і характеристик». Вивчення даних питань продемонструвало, що цей процес є рядоположеним із конструюванням характеристик таких груп, як «новий клас», «клас інтелігенції», «клас інтелектуалів», «середній клас», «клас професіоналів» та ін. Однак звернення 
до категорії «інтелектуальна еліта» пов’язане з володінням нею актуалізованими ресурсами і капіталами, а також адаптаційною і продуктивною силою задля пошуку відповідей на виклики сучасності.
Показано, що інтелект може розглядатися як ключовий ресурс у сучасному суспільстві, а зіставлення результатів розумової діяльності, здійснюване в рамках інтелектуального життя конкретного суспільства, дає можливості диференціації індивідів і виділення інтелектуальної еліти. 
Аналіз структурної організації інтелекту дозволяє говорити про вплив 
на його формування і розвиток природних і соціальних чинників, а також виділяти різні види інтелекту, що мають принципове значення в ситуативних контекстах співприсутності соціальних суб’єктів. Наявність і розвиток різних інтелектуальних компонентів дає можливість говорити про інтелектуальний капітал, рівень розвитку якого виступає одним із критеріїв виділення інтелектуальної еліти. 
Разом з інтелектуальним капіталом у роботі вирізняються дві групи критеріїв для виділення інтелектуальної еліти: особистісні якості та характеристики 
і результативність діяльності. Такий підхід уявляється нам виправданим, оскільки дозволяє проводити оцінку особистості з погляду її потенціалу і його реалізації. Контент-аналіз публікацій за даною проблемою показав, що безумовними лідерами серед атрибутивних якостей інтелектуальної еліти є рівень освіти, тип мислення, професійний успіх і визнання, творчі здібності, мотивація діяльності тощо.
Детальний аналіз таких критеріїв виділення інтелектуальної еліти, 
як інтелектуальний капітал, освіта, мотивація й активність інтелектуальної діяльності, характер мислення, креативний капітал, професійна компетентність, результативність інтелектуальної діяльності та інших, а також чинників,  
що їх детермінують, показав, що дані характеристики мають багатоплановий вимір. Застосування двомірної системи конструювання інтелектуальної еліти дозволило нам визначити цю групу як таку, що функціонує у сфері розумової праці, володіє значним інтелектуальним капіталом, відрізняється вищим порівняно 
із загальною масою населення в тому чи іншому суспільстві рівнем освіти, 
що поєднується з критичним мисленням, творчими здібностями і високим рівнем мотивації своєї інтелектуальної діяльності; здатну до активної соціально-інноваційної діяльності, втіленої в конкретних результатах, заснованих 
на високому рівні професійної компетентності і таких, що мають особливе значення для розвитку суспільства. Продемонстровано, що інтелектуальна еліта неоднорідна і може бути структурована за різними підставами (наприклад, 
за функціональними ознаками, за напрямом структурації, за критеріями розвиненості тих чи інших якостей представників інтелектуальної еліти).
Звернення до питань сучасного образу інтелектуальної еліти дозволило зробити висновки про те, що дана група об’єднує в собі як сутнісні риси класичного її розуміння, так і ті характеристики, які вона набуває в конкретних соціальних умовах. 
У третьому підрозділі другого розділу дисертації – «Діяльнісний потенціал інтелектуальної еліти» – здійснено аналіз діяльнісного потенціалу інтелектуальної еліти в контексті інтелектуалізації життя сучасних суспільств і особливостей інтелектуальної діяльності (індивідуальний характер, схильність до емоцій, наявність інтуїції, проблемний характер тощо). Визначено, що критеріями професійної інтелектуальної діяльності можуть виступати характер 
її цілепокладання і рівень інтелектуальної активності. Особливе місце в даному процесі займає характер мотивації. Дослідження чинників, детермінуючих мотивацію інтелектуальної діяльності, показало, що сприятливий вплив робить наявність пізнавальної мотивації особистості, пов’язаної з продуктивним рівнем інтелекту, і має особистісно і соціально значущі форми прояву. 
Принципово важливим у рамках інтелектуальної діяльності, таким, 
що є атрибутом інтелектуальної еліти, виступає дотримання загальних норм інтелектуальної культури, високі показники якої корелюють із критеріями виділення інтелектуальної еліти.
Дослідження обмежень у діяльності інтелектуальної еліти дозволило доповнити їх соціальним чинником – рівнем розвиненості інтелектуального співтовариства. При цьому показано, що високий рівень інтелектуальної активності і продуктивність інтелектуальної діяльності виступають умовами збереження 
і нарощування діяльнісного потенціалу інтелектуальної еліти.
Функціональний підхід до дослідження діяльнісного потенціалу інтелектуальної еліти дозволив нам виділити наступні її ключові функції: інтеграційну (інтеграція різних соціальних суб’єктів), трансляційну (збереження 
і передача знаннєвих ресурсів), ціннісно-нормативну (здатність генерувати, поширювати і зберігати цінності і норми), інноваційну (створення нових інтелектуальних рішень і технологій), пізнавальну (генерування нової інформації), консультативну (консультування ключових проблемних зон дійсності і способів 
їх подолання), комунікативну (загальносоціальне і професійне спілкування), контролюючу (відстежування і регулювання провідних процесів у розвитку суспільства). Для їх ефективної реалізації важливим є як наявність у представників інтелектуальної еліти певних особистісних якостей і характеристик, так і створення соціальних умов, стимулюючих інтелектуальну активність. 
Третій розділ дисертації – «Практики присутності інтелектуальної еліти 
в сучасному суспільстві» – присвячений аналізу питань формування інтелектуальної еліти сучасного суспільства, розгляду її реальних рис і характеристик і практикам реалізації діяльнісного потенціалу інтелектуальної еліти в сучасній Україні.
Дослідження в першому підрозділі третього розділу роботи – «Соціальні джерела формування інтелектуальної еліти» – показало, що наразі є значні розбіжності в теоретичних моделях, що характеризують дану групу, і практиками 
її формування. 
Нові підстави структуризації сучасних суспільств дозволяють установлювати відносну ідентичність даної групи із такими групами, що виділяються за різними ознаками, як працівники розумової праці, інтелігенція, висококваліфіковані фахівці, професіонали, середній клас, новий клас, інтелектуали. Ці групи мають дві базові підстави бути розглянутими як соціальні джерела інтелектуальної еліти. Перша – це період їх формування як цілісної соціальної групи (спільності), а друга – їх актуалізація в тих або інших типах суспільства. 
Порівняння двох ключових груп-донорів інтелектуальної еліти – інтелігенції та інтелектуалів – дозволяє говорити про орієнтацію першої групи на суспільство, а другої – на себе. Разом із тим, поняття «інтелектуали» більшою мірою акцентує увагу на якостях освіченості, обізнаності, критичного складу розуму і дії, раціональності, спеціалізації, професіоналізму, компетентності, а поняття «інтелігенція» перш за все підкреслює етично-духовну складову групи, укоріненість її свідомості в суспільних інтересах, її здатність відтворювати 
і творити етично-духовний світ суспільства. Проведений нами контент-аналіз показав, що у сприйнятті інтелігенції домінуючим є культурологічний підхід, 
а лідируюча п’ятірка характеристик, що приписуються цій групі, включає: високий рівень освіти (15%), стурбованість проблемами суспільства (7,3%), розумовий характер діяльності, духовність (по 6,3%), моральність (5,3%). 
Як показав проведений аналіз, групи інтелігенції та інтелектуалів мають достатньо підстав для перетину, серед них: належність до категорії працівників розумової праці, високий рівень освіти, функціональне навантаження в суспільстві. Зіставлення ж цих груп засноване значною мірою на категоріях универсалізму-індивідуалізму, на акцентах у встановленні рівноваги між потребами суспільства 
і виконуваною в ньому інтелектуальною працею, на диференціації працівників розумової праці при відмові від низки традиційних ознак та ін.
У цілому, сукупність груп-донорів інтелектуальної еліти, інтенсивність 
їх реальної участі у процесах рекрутування інтелектуальної еліти визначають особливості цієї групи в сучасному суспільстві. 
Другий підрозділ третього розділу дисертації – «Інтелектуальна еліта 
в умовах сучасних цивілізаційних змін» – присвячений опису й аналізу базових характеристик інтелектуальної еліти. Спираючись на провідні тенденції розвитку соціальних структур сучасних суспільств, ми виділили в роботі декілька ключових блоків, що дозволяють описати вітчизняну інтелектуальну еліту. Серед них – формування її образу, яке відбувається багато в чому завдяки зверненню суспільної свідомості до образів груп-донорів інтелектуальної еліти, і, перш за все, інтелігенції. 
Виявлено, що як якості інтелектуальної еліти, так і уявлення про неї пов’язані з характерним для кожного соціуму світосприйняттям, способом мислення і специфічною шкалою оцінки інтелектуальних якостей. Наші дослідження показали, що у свідомості експертів у сфері освіти і науки найбільш яскравими якостями української інтелектуальної еліти є високий рівень інтелекту (59,3%), інтелігентність (55,6%), високий рівень культури (44,4%), інноваційність мислення (37%), творчий підхід до вирішення завдань і наявність власної наукової школи (по 29,6%), науковий тип мислення (25,9%) та ін. За оцінками 
ж представників інтелектуальної еліти, для цієї групи характерний високий рівень освіти, науково-пізнавальні якості, креативність, наявність значущих для суспільства або професійного співтовариства результатів діяльності.
Вивчення ціннісного поля інтелектуальної еліти дозволило виділити в ньому три основні блоки, пов’язані з особистими перевагами (цінності професійної діяльності, цінності морального плану і цінності сім’ї), і стійке позиціонування 
в системі суспільних цінностей орієнтацій на подальший розвиток країни. Очевидно, що свідомість представників інтелектуальної еліти відрізняється 
від провідних тенденцій у розподілі цінностей і ціннісних орієнтацій населення 
в цілому, що дозволяє говорити про «просунутість» даної групи в плані відповідності до провідних тенденцій розвитку сучасної цивілізації.
Проведені нами дослідження дозволили виділити також принципові відмінності інтелектуальної еліти у використанні типів ресурсів від середньої картини сучасних суспільств. Спираючись на власний досвід, найбільш значущими ресурсами в досягненні своєї мети її представники назвали професійні і морально-етичні ресурси (по 82%). За ними за значущістю йдуть матеріально-фінансові 
та освітні (по 73%). Дещо відстає від названих ресурс соціальних мереж (36,4%). Мінімально ж використовуються в середовищі інтелектуальної еліти владні ресурси (18,2%). Даний факт свідчить про те, що процес кристалізації української інтелектуальної еліти багато в чому спирається на ресурси постіндустріального суспільства. Особливу роль у цих процесах відіграє соціальний інститут освіти.

У дисертації показано, що конструювання життєвих шансів вітчизняної інтелектуальної еліти здійснюється сьогодні в полі диференціації всередині її груп-донорів. За даними наших досліджень, узагальнені шанси досягти успіху 
і реалізувати себе в сучасному українському суспільстві у представників інтелектуальної еліти за їх власними оцінками порівняно з представниками інших груп практично однакові. Розширення життєвих шансів досліджуваної нами групи вбачається через суспільну і державну підтримку інтелектуальної діяльності 
і активність представників інтелектуальної еліти, іншими словами, за допомогою реалізації ними свого діяльнісного потенціалу. При цьому ефективні способи досягнення життєвої мети пов’язуються представниками інтелектуальної еліти 
з власними практиками професійної і громадської діяльності, які зазнають сильного впливу минулого.
У третьому підрозділі третього розділу роботи – «Реалізація діяльнісного потенціалу інтелектуальної еліти: особливості в сучасній Україні» – проведено аналіз особливостей реалізації діяльнісного потенціалу інтелектуальної еліти, який показав, що вони виявляються в декількох основних елементах. Так, цільова спрямованість діяльності пов’язана з роботою «на благо суспільства і держави», 
з практичним рішенням проблем різного роду, з розвитком професії і науки, самореалізацією представників інтелектуальної еліти. Як мотиваційні чинники найбільш вагомо виступають любов до науки, до професії, покликання, чинник сім’ї і чинник обов’язку. Представники української інтелектуальної еліти орієнтуються у своїй діяльності на принципи колективізму (4,3 бала за 5-бальною шкалою) і схильні до використання перш за все моральних регуляторів діяльності. 
Аналіз результативних параметрів діяльності інтелектуальної еліти продемонстрував, що вони максимально зачіпають соцієтальний та інституційний рівні розвитку суспільства, що в цілому відповідає функціональному призначенню даної групи. 
Наші дослідження показують, що очікування від діяльності вітчизняної інтелектуальної еліти пов’язуються сьогодні, перш за все, із забезпеченням загального прогресу суспільства (59,3%), розвитком його інтелектуального потенціалу (51,8%), консолідацією суспільства (33,3%) та ін. Разом із тим, позиції представників інтелектуальної еліти дозволяють говорити про посилення 
в її діяльності класичних функцій і ослаблення функцій однієї з груп-донорів інтелектуальної еліти – інтелігенції.
Аналіз результатів досліджень дозволяє говорити про те, що процес позиціонування інтелектуальної еліти в сучасному українському суспільстві супроводжується не тільки специфічною реалізацією нею своїх функцій, 
а й  відмежування від можливих негативних соціальних впливів.
Комплексний аналіз вітчизняної інтелектуальної еліти дозволив визначити 
її як абстрактну еліту (за типологією Е. Гідденса), а також на основі розроблених показників її якості продемонструвати, що в її рамках існують проблемні зони, 
які знижують загальний потенціал інтелектуальної еліти, а отже, і її можливості 
в розвитку інтелектуального потенціалу країни. До них можна віднести: падіння престижу і зниження соціального статусу; зниження якості самої елітної групи; погіршення рівня матеріального забезпечення і умов життя тощо.
Розділ четвертий дисертації – «Освіта в системі формування інтелектуальної еліти сучасного суспільства» – присвячений розгляду системи освіти як одного із соціальних інститутів, що мають широкі можливості 
у формуванні інтелектуальної еліти, який займає, за оцінками українських експертів, лідируючі позиції в даному відношенні.
У першому підрозділі четвертого розділу роботи – «Освіта в контексті меритократичних тенденцій розвитку суспільства» – проведений аналіз освіти 
в системі конструювання інтелектуальної еліти сучасного суспільства, внаслідок чого показано, що на сучасному етапі вона природним чином вписується 
в меритократичні тенденції розвитку суспільств і виступає одним з інститутів, активно сприяючих їх розвитку. 
Вивчення питань позиціонування освіти в сучасних умовах дало можливість виділити декілька базових детермінант її провідного становища: підготовку кадрів, формування напрямів соціокультурного і соціоекономічного життя країни, реалізацію експертних функцій, стабілізацію суспільних відносин, роль джерела суспільного розвитку, формування певного типу особистості тощо. 
Меритократічні тенденції в рамках інституту освіти виявляються, перш 
за все, у посиленні ролі освіти в розвитку людського капіталу суспільства; кількісному зростанні її «параметрів»; зміні механізмів і принципів взаємодії системи освіти і ринку; підвищенні суб’єктної значущості освіти в суспільстві; зростанні рівня її доступності; розширенні рамок освітнього простору; підвищенні вимог і самої якості освіти; націленості системи освіти на формування творчої особистості і в розробці нових освітніх технологій, що дозволяють вирішувати це завдання, та ін. Зазначені тенденції дозволяють системі освіти брати активну участь у процесі формування інтелектуальної еліти і розвивати інтелектуальний потенціал суспільства.
Аналіз реальних практик функціонування української системи освіти дозволив виділити три блоки проблем, що заважають реалізації меритократичних тенденцій у цьому секторі суспільного життя. До них ми зачисляємо: нестабільність позиціонування освіти в соціумі, наявність слабкої підтримки освіти як сектора ринку праці на тлі підвищення її загальної значущості і проблеми адекватності освітніх технологій усередині системи освіти.
Другий підрозділ четвертого розділу дисертації – «Освітні механізми формування інтелектуальної еліти» – присвячений розгляду внутрішньоінституційних механізмів, що мають значний потенціал у процесах формування інтелектуальної еліти. Вивчення освітніх механізмів формування інтелектуальної еліти дозволило виділити в роботі три базові рівні: соцієтальний (інтегрований у життєдіяльність усього суспільства), інституційний (що стосується функціонування соціальних інститутів), суб’єктний (детермінований взаємодією людини з її оточенням). Для ефективного аналізу даного блоку питань були використані категорії «ресурс» і «капітал», що дозволило вийти на питання практик присутності інтелектуальної еліти, яка в умовах інтелектуалізації пов’язана з проблемами інтелектуальних нерівностей. 
Дані соціологічних досліджень дозволили нам дійти висновку 
про те, що в сучасних суспільствах на соцієтальному рівні створені базові передумови для позиціонування освіти як одного зі значущих ресурсів 
у соціальному полі. 
На інституційному рівні формування інтелектуальної еліти можна виділити тенденції трансформації функцій освіти, принципів її організації, а також появи нових її форм, пов’язаних, перш за все, з процесами глобалізації та інформатизації. Дані параметри певним чином коректують загальні позиції освіти в українському суспільстві – вона все більше інструменталізується. Одним з ефективних шляхів подолання негативних тенденцій на інституційному рівні у процесі формування інтелектуальної еліти вбачається сьогодні створення системи елітної (високоякісної) освіти в різних формах. 
На суб’єктному рівні формування інтелектуальної еліти дослідження мотиваційних аспектів освітньої діяльності дозволило пов’язати інститут освіти 
з матеріальними, професійними, соціальними ресурсами. Більше того, у п’ятої частини сучасних студентів виявлено настанову на використання потенціалу вищої освіти для входження в інтелектуальну еліту українського суспільства.
У третьому підрозділі четвертого розділу дисертації – «Формування інтелектуальної еліти України в умовах глобалізації освіти» – відображена специфіка використання потенціалу освіти задля формування інтелектуальної еліти в рамках глобалізації освіти. Особливу увагу привернуто до проблеми зрушення в умовах глобалізації значущості ресурсів до людських, знаннєвих 
та інтелектуальних. Ефективність їх формування і розвитку визначає якість інтелектуального життя суспільств, а також їх інтелектуальної еліти.
У роботі продемонстровано, що характер активності формування і розвитку інтелектуальної еліти в умовах глобалізації має свої особливості, які можна об’єднати у дві основні групи. Перша пов’язана з вигодами і ризиками глобалізаційних процесів у цілому. Ключовими ризиками в даному аспекті 
є міграційні процеси, транснаціональний ринок праці, руйнування культурної ексклюзивності, поява «третіх культур», зменшення ролі духовної складової 
в життєдіяльності суспільств, що формують нову якість комунікаційного простору і потенційно мають можливість привести до спрощення інтелектуальної еліти та ін. В умовах глобалізації можна говорити також про амбівалентність чинників, які детермінують розвиток сучасних суспільств, у тому числі й чинника інтелектуалізації.
Друга група особливостей формування інтелектуальної еліти пов’язується 
зі специфікою функціонування освітньої системи в умовах глобалізації. Найбільш яскраво даний вплив виявляється, на думку вітчизняних експертів, у розширенні ринку освітніх послуг (60,5%), у парадигмальних зрушеннях в освіті (48,8%), посиленні конкуренції між навчальними закладами (46,5%), зміні систем ціннісних орієнтацій суб’єктів освіти (46,5%), в інтеграції освіти в ринкові відносини (39,5%), в уніфікації освітніх практик і посиленні інтеграції освіти з практичною діяльністю (по 37,2%). У роботі показано, що ризикові зони глобалізації освіти охоплюють як парадигмальні зрушення у вітчизняній освіті (пов’язані багато 
в чому з трансформацією функцій освіти), так і технологічні зміни в діяльності суб’єктів освітнього процесу. 
Разом із тим, у контексті розгляду питань формування інтелектуальної еліти в умовах глобалізації важливим вбачається питання про формування нового типу освітнього простору – Інтернет-простору, який дозволяє розвиватися таким формам освіти, як дистанційне навчання, віртуальні і корпоративні університети, транснаціональні навчальні центри тощо. Даний освітній простір розширює можливості для формування і розвитку інтелектуальної еліти.
У результаті процеси конструювання елітних груп в умовах глобалізації набувають своєї специфіки, а проблеми формування інтелектуальної еліти максимально виявляються на соцієтальному та інституційному рівнях.

ВИСНОВКИ

Проведений нами аналіз показав, що сучасний стан суспільства можна розглядати як новий цивілізаційний виток, як своєрідну відповідь на виклик сучасності. Такий виклик є всеосяжним і торкається інтересів усіх дійових осіб соціального поля: від особистості до світової спільноти в цілому. Через це всі соціальні актори стоять перед необхідністю пошуку варіантів реагування на цей виклик. 
Максимальним потенціалом у пошуку адекватних відповідей на даний виклик володіє інтелектуальна еліта. Розширення її можливостей у сучасних умовах пов’язане із формуванням постіндустріального суспільства і появою рис суспільства інтелекту, де значні переваги отримують ті суб’єкти, які продукують інтелектуальні потоки і керують ними. 
Суспільство інтелекту, що формується, характеризується домінантними ознаками високого рівня інструменталізації інтелектуальної діяльності, здійснюваної соціальними суб’єктами в рамках інтелектуального життя суспільства. У новій матриці соціального простору інтелектуальне життя стає більш насиченим, інтенсивнішим і охоплює всіх акторів соціальної практики. Особливе місце в суспільстві інтелекту займає інтелектуальна власність.
Одним з індикаторів суспільства інтелекту є інтелектуальний потенціал суспільства, який має у своїй основі декілька компонентів (кадровий, результативний, технологічний, морально-етичний та ін.). Як показав проведений нами аналіз, найбільш важливим, з погляду нашого дослідження, є кадровий компонент. Соціальна якість інтелектуальних кадрів значною мірою визначає рівень розвитку інших компонентів інтелектуального потенціалу суспільства.
Формування і розвиток суспільства інтелекту стає можливим через актуалізацію інтелектуальних ресурсів особистості і суспільства. Однак у сучасних умовах спостерігається поєднання традиційних для індустріального суспільства (влада і багатство), для постіндустріального (знання та інформація) і суспільства інтелекту (інтелект у широкому сенсі) ресурсів із домінуванням перших двох груп. Потенціал розгортання інтелектуальних ресурсів пов’язується перш за все 
з інтелектуальною елітою.
Звернення до різноманітних теорій еліти дозволяє стверджувати, що зсув акцентів в елітистській традиції на різноманітні ресурси і відповідні їм типи еліт стало віддзеркаленням руху сучасних суспільств до постіндустріальної форми існування. Акцент же на значущості таких особистісних якостей, 
як компетентність, знання, здібності, у процесах соціальної мобільності 
є свідченням формування суспільства інтелекту. Ці дві особливості, разом 
із визнанням специфічних функцій кожного типу еліт, стають важливою методологічною базою для аналізу інтелектуальної еліти.
Дана група, на наш погляд, має виконувати ряд функцій, що мають принципове значення для суспільства. Перш за все, це інтеграційна функція. Друга функція – трансляційна. Третя – ціннісно-нормативна. Четверта – інноваційна. П’ята – пізнавальна. Шоста – консультативна. Ще одна функція інтелектуальної еліти – комунікативна. До того ж, інтелектуальна еліта виконує і контролюючу функцію. 
Очевидно, що в ідеалі інтелектуальна еліта може реалізувати свій діяльнісний потенціал, виконуючи ряд функцій. Однак у реальній соціальній практиці 
їх виконання (та й сама інтерпретація) не завжди адекватні і затребувані. Значний вплив у процесі диференціації функціональних навантажень на інтелектуальну еліту мають культурно-історичні особливості, специфіка стану соціуму в той чи інший період часу. Наші дослідження показали, що, порівняно з ідеальним набором функцій, у реальній практиці української інтелектуальної еліти мінімально представлені ціннісно-нормативна, консультативна, інтеграційна та інноваційна функції. Саме низька затребуваність інтелектуальної еліти в цих секторах діяльності може стати чинником гальмування розвитку України.
Окрім того, проблемою у функціонуванні інтелектуальної еліти виступає сьогодні ряд об’єктивних і суб’єктивних обмежень інтелектуальної діяльності, внаслідок чого в сучасному українському суспільстві негативний полюс сприйняття інтелектуальної еліти в масовій свідомості домінує над позитивним, 
і це також стає перешкодою на шляху формування суспільства інтелекту в Україні.
Найбільш яскравими якостями української інтелектуальної еліти є високий рівень інтелектуального капіталу, освіти, культури, інтелігентність, інноваційність, творчий характер мислення, висока результативність професійної діяльності 
та ін. Її представники найчастіше спираються на професійні й морально-етичні ресурси у своїх соціальних практиках. 
Конструювання життєвих шансів вітчизняної інтелектуальної еліти здійснюється сьогодні в полі диференціації всередині її груп-донорів. Нові підстави структуризації сучасних суспільств дозволяють встановлювати відносну ідентичність даної групи із групами, що виокремлюються за певними ознаками: працівниками розумової праці, інтелігенцією, висококваліфікованими фахівцями, професіоналами, середнім класом, новим класом, інтелектуалами. У цілому дана група об’єднує в собі як сутнісні риси класичного розуміння інтелектуальної еліти, так і ті характеристики, які отримуються нею в конкретних соціальних умовах. 
У такому контексті є важливим те, що сьогодні в сучасному портреті верхівки суспільства слабо представлений прошарок інтелектуальної еліти, яка найбільшим чином пов’язана з розвитком інтелектуального потенціалу суспільства 
і формуванням «суспільства інтелекту». Також слабке представництво інтелектуальних прошарків і в нижній частині сучасної стратифікаційної структури перехідних суспільств. Це означає, що сьогодні вони зосереджені переважно 
в серединній частині стратифікаційної структури. Однак у цілому, ця частина сучасних пострадянських суспільств наразі не має у своєму розпорядженні достатніх ресурсів і капіталів, необхідних для формування суспільства інтелекту. 
Аналіз показує, що інституційно максимальні можливості для вирішення завдань щодо формування інтелектуальної еліти має система освіти. Сьогодні можна говорити про те, що вона значно змінилася під впливом нових викликів сучасності і в результаті сама стала одним із чинників кардинальної зміни суспільних систем. Через це освіта зайняла особливу позицію в системі соціальних інститутів, характерну для постіндустріального суспільства, що розвивається, 
і суспільства інтелекту, що формується. 
У системі освіти достатньо яскраво почали виявлятися меритократичні тенденції, що корелюють з аналогічними тенденціями в рамках розвитку всього суспільства. Як результат, наразі ми можемо говорити про комплекс тенденцій 
у розвитку системи освіти, які дозволяють їй брати активну участь у процесі формування інтелектуальної еліти суспільства і розвивати його інтелектуальний капітал. Однак очевидним є й те, що в суспільствах транзитивного типу, до яких належить і Україна, існує ряд проблем, що заважають реалізації потенціалу меритократичних тенденцій. Короткий огляд таких проблем дозволяє нам акцентувати увагу на трьох їх групах: нестабільності позиціонування освіти 
в соціумі, наявності її слабкої підтримки як сектора ринку праці на тлі підвищення загальної значущості і проблеми адекватності освітніх технологій усередині системи освіти.
Однак позитивні тенденції в системі освіти дозволяють говорити 
про те, що окремі її компоненти можуть повноцінно брати участь у формуванні суспільства інтелекту і його інтелектуальної еліти. Це, перш за все, механізми розвитку елітної освіти як освіти високої якості, а також безперервна освіта 
як чинник розвитку інтелектуального потенціалу українського суспільства. 
Особливої значущості в даному зв’язку, у тому числі і з погляду формування інтелектуальної еліти, набуває вища освіта, в рамках якої відбувається більш усвідомлений вибір освітньої і життєвої стратегії та її корегування. Сьогодні можна говорити про те, що в рамках цього рівня освіти склалося декілька основних напрямів, які стали відповіддю на нові потреби розвитку суспільства в умовах його переходу до нового стану – суспільства знання та інтелекту. Серед них, перш 
за все, можна назвати навчання, що індивідуалізувалося, активізацію організації самостійної роботи, інтелектуалізацію навчання, формування нової якості взаємин між викладачами і студентами, орієнтацію на саморозвиток тощо. Наші дослідження показують, що здобуття вищої освіти розглядається соціальними суб’єктами у тому числі й як можливість увійти до інтелектуальної еліти суспільства. 
У цілому ж, наявність могутнього освітнього і наукового середовища, 
як демонструє світовий досвід, дозволяє сформувати базові компоненти інтелектуального потенціалу суспільства. Саме тому розвиток даних соціальних інститутів має пріоритетний характер у багатьох країнах світу.
Таким чином, базові риси сучасних суспільств безпосередньо пов’язані 
зі зміною ролі інтелектуальної праці у всіх сферах життєдіяльності суспільства, актуалізацією знаннєвих та інтелектуальних ресурсів у соціальних процесах, виходом на перший план тих соціальних груп, які максимально продукують дані ресурси і забезпечують стабільний прогрес суспільства. Саме тому важливою вбачається роль інтелектуальної еліти в цих процесах.
СПИСОК ПРАЦЬ, ОПУБЛІКОВАНИХ ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ

1.	Михайлева Е.Г. Непрерывное образование как фактор развития интеллектуального потенциала украинского общества : монография / 
Е.Г. Михайлева ; Нар. укр. акад. – Х. : Изд-во НУА, 2005. – 142 с.
2.	Михайлева Е.Г. Интеллектуальная элита в матрице современных цивилизационных изменений : монография / Е.Г. Михайлева ; Нар. укр. акад. – Х. : Изд-во НУА, 2007. – 575 с.
3.	Михайлева Е.Г. Система взаимодействия преподаватель–студент как базовый элемент воспитательной работы в социокультурной образовательной среде вуза / Е.Г. Михайлева // Метаморфозы воспитания / Нар. укр. акад. – Х., 2004. – 
Гл. 10. –  С. 187–206.
4.	Михайлева Е.Г. Место научно-исследовательской лаборатории в функциони-
ровании и развитии научных школ НУА / Е.Г. Михайлева // Научные школы: проблемы теории и практики : монография / Нар. укр. акад. – Х., 2005. – Подразд. 3.1. –  С. 117–125.
5.	Астахова В. Інституціоналізація приватної вищої школи / [Валентина Астахова, Катерина Михайльова, Олександр Сидоренко] // Приватна вища школа України на шляху інновацій : монографiя / Харк. гуманiт. ун-т «Нар. укр. акад.». – Х., 2005. – Підрозд. 1.2. –  С. 31–95. – Особистий внесок дисертанта полягає 
в аналізі механізмів вирішення освітніх завдань приватного сектора української освіти.
6.	Михайлева Е.Г. Сущность непрерывного образования и его динамика 
в условиях социальных трансформаций / Е.Г. Михайлева // Непрерывное образование в контексте образовательных реформ в Украине : монография / Нар. укр. акад. ; под общ. ред. В.И. Астаховой. – Х., 2006. – Разд. 1. –  С. 8–36.
7.	Михайлева Е.Г. Проблемы формирования интеллектуальной элиты в условиях глобализации образования / Е.Г. Михайлева // Глобальные проблемы человечества как фактор трансформации образовательных систем : монография / Нар. укр. акад. ; под общ. ред. В.И. Астаховой. – Х. : Изд-во НУА, 2008. – 
Разд. 1.6. –  С. 129–145.
8.	Астахова В.І. Формування громадянської позиції студентства в умовах розвитку української державності: (за матеріалами соціол. дослідж.) / В.І. Астахова, 
К.Г. Михайльова, О.С. Овакімян ; Акад. пед. наук України, Ін-т вищ. освіти, Харк. облдержадмін., Голов. упр. освіти і науки, Нар. укр. акад. – Х., 2002. – 
27 с. – Особистий внесок дисертанта полягає в аналізі освітніх механізмів формування громадянськості. 
9.	Михайлева Е.Г. Высшее образование в приватных вузах постсоветского пространства : взгляд студентов: (по материалам междунар. сравнит. исслед.) / Е.Г. Михайлева, О.С. Овакимян ; Акад. пед. наук Украины, Ин-т высш. образования, Нар. укр. акад., Лаб. проблем высш. шк. – Х., 2002. – 36 с. – Особистий внесок дисертанта полягає у виявленні тенденцій зміни мотиваційних аспектів отримання вищої освіти.
10.	Lіfelong educatіon: факторы становления в современном обществе: Результаты социол. исслед. / Нар. укр. акад., [лаб. проблем высш. шк. ; отв. исполнитель: Е.Г. Михайлева и др.]. – Х. : Изд-во НУА, 2004. – 14 с. – Особистий внесок дисертанта полягає в аналізі факторів детермінації розвитку освіти в умовах 
її безперевності.
11.	Михайлева Е.Г. Ценности и ценностные ориентации в современной социокультурной образовательной среде : [монография] / Е.Г. Михайлева ; 
Нар. укр. акад. – Х. : Изд-во НУА, 2004. – 47с.
12.	Михайлева Е.Г. Функциональная роль системы образования в формировании политической элиты / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. ін-ту 
«Нар. укр. акад. ». – 1999. – Т. 5. –  С. 78–86.
13.	Михайлева Е.Г. Многоуровневая система подачи материала в прикладных социологических дисциплинах / Е.Г. Михайлева // Методологія, теорія 
та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства : зб. наук. пр. / 
Харк. нац. ун-т iм. В.Н. Каразiна. – 1999. –  С. 293–297.
14.	Михайлева Е.Г. Политическая элита в современном украинском обществе: фактор конфликтности или стабильности? / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. ін-ту «Нар. укр. акад.». – 2000. – Т. 6. –  С. 153–162.
15.	Михайлева Е.Г. Методические аспекты изучения элиты: (историко-социол. анализ) / Е.Г. Михайлева // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства : зб. наук. пр. / М-во освiти i науки України, Харк. нац. ун-т iм. В.Н. Каразiна.–Х., 2000. –  С. 79–83.
16.	Михайлева Е.Г. Концептуальные основы образования как вектор развития интеллигенции / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. ін-ту «Нар. укр. акад. ». – 2001. – Т. 6, ч. 2: Громадянськість інтелігенції: шляхи формування 
у кризовому суспільстві. –  С. 53–55.
17.	Михайлева Е.Г. Качество системы образования как основной ступени трансмиссии знаний в социуме / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. 
ін-ту «Нар. укр. акад.». – 2001. – Т. 7. –  С. 156–160.
18.	Михайлева Е.Г. Кто и почему приходит учиться в приватный ВУЗ / 
Е.Г. Михайлева, В.С. Самойленко // Вчені зап. Харк. гуманіт. ін-ту «Нар. укр. акад.». – 2001. – Т. 7. –  С. 101–111.
19.	Михайлева Е.Г. Проблема равенства шансов: реальности современного общества / Е.Г. Михайлева // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства : зб. наук. пр. / М-во освiти i науки України, Харк. нац. ун-т iм. В.Н. Каразiна.–Х., 2001. –  С. 196–199.
20.	Михайлева Е. Гражданственность интеллигенции: пути формирования 
в кризисном обществе / Е. Михайлева // Alma mater (Вестн. высш. шк.). – 2001. – № 3. – С. 21–27, 52. 
21.	Михайлева Е.Г. Реформирование высшей школы Украины: взгляд экспертов 
на пройденное десятилетие / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. ін-ту «Нар. укр. акад.». – 2002. – Т. 8. –  С. 103–109.
22.	Михайльова К.Г. Нові концептуальні засади освіти як фактор побудови моделі фахівця XXІ століття / К.Г. Михайльова // Вісн. Харк. нац. ун-ту 
ім. В.Н. Каразіна. – 2002. – №  543. –  С. 205–210.
23.	Михайлева Е.Г. Интеллектуальный потенциал украинского общества: факторы формирования и развития в условиях современности / Е.Г. Михайлева // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства : зб. наук. пр. / Харк. нац. ун-т iм. В.Н. Каразiна. – 2003. –  С. 107–110.
24.	Михайлева Е.Г. Интеллектуальный труд и интеллектуальная элита 
в общественном развитии (обзор методологических подходов) / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. ун-ту «Нар. укр. акад.». – 2003. – Т. 9. –  С. 86–96.
25.	Михайлева Е.Г. Возможности влияния глобализационных процессов на форми-рование «общества интеллекта»: социологическое осмысление / 
Е.Г. Михайлева // Вісн. Міжнар. слов. ун-ту. Сер. Соціол. науки. – Т. 7. – 2004. – № 1. – С. 35–39. 
26.	Михайлева Е.Г. Вызов как форма существования современности: попытка социологического осмысления / Е.Г. Михайлева // Методологія, теорія 
та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства : зб. наук. пр. / 
Харк. нац. ун-т iм. В.Н. Каразiна. – Х., 2004. –  С. 27–31.
27.	Михайлева Е.Г. Трансформация сущности и роли интеллектуальной элиты как субъекта общественного развития / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. ун-ту «Нар. укр. акад.». – Х., 2005. – Т. 11. –  С. 236–246.
28.	Михайлева Е.Г. Модификация ресурсной базы в современных обществах: попытка осмысления в контексте стратификационных практик социальных субъектов / Е.Г. Михайлева // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства : зб. наук. пр. / Харк. нац. ун-т iм. В.Н. Каразiна. – 2005. –  С. 111–117.
29.	Михайлева Е.Г. Роль образования в системе конструирования жизненных шансов социальных субъектов / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. 
ун-ту «Нар. укр. акад.». – 2006. – Т. 12. –  С. 48–58.
30.	Михайлева Е.Г. Интеллект в системе критериев элитарности: от психологической традиции к социологической интерпретации / Е.Г. Михайлева // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства : зб. наук. пр. : 
в 2 т. / Харк. нац. ун-т ім. В.Н. Каразіна.–Х., 2006. – Т. 1. –  С. 215–219.
31.	Михайлева Е.Г. Интеллект как фактор элитарности / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. ун-ту «Нар. укр. акад.». – Х., 2007. – Т. 13, кн. 1: Актуальні проблеми освіти. –  С. 32–44.
32.	Михайлева Е.Г. Образование в современном обществе: ключевые тенденции развития / Е.Г. Михайлева // Методологія, теорія та практика соціологічного аналізу сучасного суспільства : зб. наук. пр. / М-во освіти і науки України, Харк. нац. ун-т ім. В.Н. Каразіна. – Х., 2007. –  С. 519–526.
33.	Михайлева Е.Г. Трансформация образования в условиях глобализации: выгоды и риски для постсоветского пространства / Е. Михайлева // Alma mater (Вестн. высш. шк.). – 2007. – № 9. –  С. 37–40.
34.	Михайлева Е.Г. Формирование интеллектуальной элиты в современном обществе: возможности элитного образования / Е.Г. Михайлева // Вчені зап. Харк. гуманіт. ун-ту «Нар. укр. акад.». – 2008. – Т. 14. –  С. 51–64.
35.	Михайлева Е.Г. Социальная ответственность интеллектуальной элиты / 
Е.Г. Михайлева // Вісн. Акад. праці і соц. відносин ФПУ. – 2008. – № 3. – С. 71–74. 
36.	Михайльова К.Г. Глобалізаційні зміни в сучасному суспільстві: вигоди 
та ризики для вітчизняної освіти / К.Г. Михайльова // Вісн. Міжнар. слов’ян. 
ун-ту : [зб. наук. пр.]. – Х., 2008. – С.19–24.
37.	Михайльова К.Г. Гуманітарна наука у сучасному суспільстві: соціологічний аналіз тенденцій і перспектив розвитку / К.Г. Михайльова // Вісн. Харк. ун-ту. № 456. Актуальні проблеми сучасної науки в дослідженнях молодих вчених 
м. Харкова. – Х., 2000. – Ч. 1. –  С. 275–278.
38.	Михайлева Е.Г. Интеллектуальная элита как фактор стабилизации межэтничных отношений / Е.Г. Михайлева // Третья междунар. науч.-практ. конф. «О проблемах гуманизации межэтн. отношений», [Харьков], 29–30 июня 2000 г. / Рус. нац.-культур. о-во Харьк. обл. [и др.]. – Х. ; М., 2000. –  С. 37–39.
39.	Михайлева Е.Г. Концептуальные основы непрерывного образования в условиях транзитивных социальных изменений / Е.Г. Михайлева // Пробл. сучас. пед. освіти / Крим. держ. гуманiт. iн-т [та iн.]–К., 2000. – Вип. 2, ч. 2. –  С. 39–43.
40.	Михайлева Е.Г. Формирование культуры критического дискурса субъектов образовательного процесса в вузе / Е.Г. Михайлева // Методология и методика воспитательной работы в условиях непрерывного образования : материалы Междунар. науч.-практ. конф., [Харьков, 12 февр. 2005 г.] / Нар. укр. акад. 
[и др.]. – Х., 2005. –  С. 55–58.
41.	Михайльова К.Г. Мотивація отримання вищої освіти на пострадянському просторі (на матеріалах міжнародного соціологічного дослідження [студентів приватних ВНЗ Польщі, Латвії, України і Казахстану]) / К.Г. Михайльова // Актуальні проблеми міжнародних відносин / Київ. нац. ун-т iм. Т. Шевченка, Iн-т мiжнар. вiдносин. – 2002. – Вип. 37, ч. 1. –  С. 231–239.
42.	Михайлева Е.Г. Об элитарности подготовки в вузах Украины / Е.Г. Михайлева // Приватное образование: перспективы развития : (материалы III Междунар. семинара лидеров приват. образования), Харьков, 2–4 июля 2002 г. / Нар. укр. акад. [и др.]. – Х., 2002. –  С. 68–76.
43.	Михайлева Е.Г. Социальные аспекты проявления эмоциональной экспансивности в элитах / Е.Г. Михайлева // Проблеми та перспективи формування національної гуманітарно-технічної еліти : зб. наук. пр / М-во освiти i науки України, Нац. техн. ун-т «Харк. полiтехн. iн-т» [та iн.]. – Х., 2002. – Вип. 3: Розвиток творчого потенціалу гуманітарно-технічної еліти. –  С. 267–270.
44.	Михайльова К.Г. Інноваційні потоки в сучасній вищій школі: проблеми управління в умовах соціальних змін / К.Г. Михайльова // Педагогіка 
і психологія. – 2002. – № 3. –  С. 72–76.
45.	Михайлева Е.Г. Ценностное сознание студентов приватных вузов: к вопросу 
о европейской интеграции : [на примере Казахстана, Украины, Латвии 
и Польши] / Е.Г. Михайлева // Молодь в умовах нової соціальної перспективи : матерiали V Мiжнар. наук.-практ. конф. (15–16 трав. 2003 р., Житомир) / Житомир. облдержадмiн., Упр. у справах сiм’ї та молодi [та iн.] – Житомир, 2003. –  С. 30–33.
46.	Михайлева Е.Г. Интеллигентность в системе координат социальной динамики / Е.Г. Михайлева // Интеллигенция в процессе поиска Россией будущего : материалы к междунар. науч. конф., Улан-Удэ, 26–27 июня 2003 г. / Междунар. Акад. наук высш. шк., Рос. акад. наук. Ин-т философии [и др.]. – М.; Улан-Удэ, 2003. – Ч. 1. –  С. 107–113.
47.	Михайлева Е.Г. Нужна ли интеллигенция обществу интеллекта / 
Е.Г. Михайлева // Гражданские позиции интеллигенции: «Камо грядеши?...» : сб. ст. по материалам междунар. теорет.-методол. конф., [Москва], 31 марта 2004 г. / Рос. гос. гуманитар. ун-т., [социол. фак., Центр социол. исслед.]. – 
М., 2004. –  С. 183–190.
48.	Михайльова К.Г. Впровадження євростандартів в навчальний процес: проблеми та перспективи / К.Г. Михайльова // Вища освіта України : теорет. та наук.-метод. часопис. Дод. 3 (темат. вип.). Вища освіта України у контексті інтеграції до європейського простору. / АПН України. Ін-т вищої освіти. – К., 2006. – 
Т. 1. –  С. 423–428.
49.	Михайлева Е.Г. Интеллигенция или интеллектуальная элита: где искать 
в будущем современного студента? / Е.Г. Михайлева // Молодь в умовах нової соціальної перспективи : матеріали ІХ Міжнар. наук.-практ. конф. (м. Житомир, 23–24 трав. 2007 р.) / Ун-т «Україна». Житомир. екон.-гуманіт. ін-т [та ін.]. –Житомир, 2007. – Ч. 1. –  С. 18–19.
50.	Михайлева Е.Г. Элитное образование в современном мире: перспективы развития в контексте качества образования / Е.Г. Михайлева // Вища освіта України. Дод. 3. (темат. вип. Вища освіта України у контексті інтеграції 
до європейського освітнього простору. Моніторинг якості освіти. К., 2004. – Т.7. – С. 70–77.
51.	Михайлева Е.Г. Конструирование интеллектуальной элиты: проблемы определения критериев и характеристик / Е.Г. Михайлева // Наукові студії Львівського соціологічного форуму «Багатовимірні простори сучасних соціальних змін»: зб. наук. пр. – Л.: Вид. центр. Льв. нац. ун. ім. Ів. Франка, 2008. – С. 299–306.
52.	Михайльова К.Г. Меритократичні тенденції в сучасній системі вищої освіти / К.Г. Михайльова // Всеукр. наук.-метод. конф. «Сучас. стан вищ. освіти 
в Україні: пробл. та перспективи», Київ, 24–25 трав. 2000 р. : тези доп. / Акад. пед. наук України, Київ. нац. ун-т iм. Т. Шевченка.–К., 2000. –  С. 103–104.
53.	Михайлева Е.Г. Интеллектуалы и интеллигенция: конфликт теоретических парадигм или реальное противостояние? / Е.Г. Михайлева // Конфлікти 
в суспільствах, що трансформуються : зб. наук. ст. (за матерiалами XI полiтол. читань) / Нац. юрид. акад. iм. Ярослава Мудрого [та iн.]. – Х., 2001. –  С. 148.
54.	Михайлева Е.Г. Непрерывное образование как фактор регулирования современного рынка труда / Е.Г. Михайлева  // 2-я Междунар. конф. стран СНГ «Молодые ученые – науке, технологиям и проф. образованию для устойчивого развития: проблемы и новые решения», [Москва, 13–17 нояб. 2000 г.] : сб. науч. докл. и тез. / Моск. гос. техн. ун-т им. Н.Э. Баумана [и др.]. – М., 2000. – Ч. 2, 3. –  С. 65–66.
55.	Михайлева Е.Г. Студенчество как интеллектуальный потенциал общества / 
Е.Г. Михайлева  // Концептуальні засади модернізації системи освіти в Україні : прогр. та матерiали Всеукр. наук.-практ. конф., Харкiв, 1 лют. 2002 р. / 
Iн-т вищої освiти АПН України, Нар. укр. акад. [та iн.]. – Х., 2002. –  С. 130–132.
56.	Михайльова К.Г. Деякі проблеми управління сучасним ВНЗ за умов інноваційного розвитку суспільства / К.Г. Михайльова // Сучасні проблеми гуманізації та гармонізації управління : матерiали 3 Мiжнар. мiждисциплiнар. наук.-практ. конф., Харкiв, 4–9  листоп. 2002 р. / Укр. Асоц. «Жiнки в науцi 
та освiтi», Харк. нац. ун-т iм. В.Н. Каразіна. – Х., 2002. –  С. 169–170.
57.	Михайлева Е.Г. Проблемы социальной идентификации элиты в трансфор-мирующемся обществе / Е.Г. Михайлева // Проблеми та перспективи формування національної гуманітарно-технічної еліти : зб. наук. пр. : 10-рiччю АПН України присвяч. / М-во освiти i науки України, Нац. техн. ун-т 
«Харк. полiтехн. iн-т» [та iн.]. – Х., 2002. – Ч. 1. –  С. 147–148.
58.	Михайлева Е.Г. Суть и значение интеллектуальной деятельности преподавателя / Е.Г. Михайлева // Актуальные проблемы высшего образования и науки в XXI веке : материалы междунар. науч.-практ. конф., посвящ. 30-летию Караганд. гос. ун-та им. Е.А. Букетова, [Караганда], 19–20 сент. 2002 г. / Караганд. гос. 
ун-т. – Караганда, 2002. – Ч. 1. –  С. 128–130.
59.	Михайлева Е.Г. Системные изменения в понимании сущности и роли элитных групп в трансформационных обществах / Е.Г. Михайлева // Проблеми розвитку соцiологiчної теорiї. Трансформацiя соцiальних iнститутiв та iнституцiональної структури суспільства : Третя Всеукр. соцiол. конф., 18 квiт. 2003 р., м. Київ / Соцiол. асоц. України, НАН України. Iн-т соцiол. – К., 2003. – С. 205–207. 
60.	Михайлева Е.Г. Интеллектуальная элита в вызовах социальной реальности: место, роль и модели поведения / Е.Г. Михайлева // Российское общество 
и социология в ХХI веке: социальные вызовы и альтернативы : тез. докл. 
и выступлений на II Всерос. социол. конгр., Москва, 30 сент. – 2 окт. 2003 г.: 
[в 3 т.] / Моск. гос. ун-т им. М.В. Ломоносова [и др.]. – М., 2003. – Т. 1. –  
С. 558–559.
61.	Михайльова К.Г. Безперервна освіта в Україні: шляхи впровадження та фактори розвитку / К.Г. Михайльова // Актуальні проблеми безперервної освіти : Тези доп. Всеукр. наук.-практ. конф., [Харків, 12–14 трав. 2003 р.] / Харк. нац. ун-т iм. В.Н. Каразiна. – Х., 2003. –  С. 120.
62.	Михайльова К.Г. Можливості безперервної освіти у формуванні інтелектуального потенціалу українського суспільства / К.Г. Михайльова // Наука і освіта : зб. наук. пр. – К., 2003. –  С. 7–9.
63.	Михайлева Е.Г. Интеграционный потенциал системы образования 
в современных условиях / Е.Г. Михайлева // Материалы XII Междунар. конф. студентов, аспирантов и молодых ученых «Ломоносов», [Москва], 12–15 апр. 2005 г. / Моск. гос. ун-т им. М.В. Ломоносова, Евразийск. студ. Ассоц. Молодеж. Совет МГУ, Студ. Союз МГУ. – М., 2005. – Т. 3: Социология. Юридические науки. –  С. 167–168.
64.	Михайлева Е.Г. Интеллектуальный потенциал Украины: проблемы развития 
на современном этапе / Екатерина Геннадиевна Михайлева // Проблеми розвитку соціологічної теорії. Соціальні процеси в Україні : [наук. доп. 
i повiдомл.] Четвертої Всеукр. соцiол. конф., Київ, 21 трав. 2004 р. / Соцiол. асоц. України, НАН України. Iн-т соцiол. – К., 2004. – Вип. 4. –  С. 427–428.
65.	Михайльова К.Г. Проблеми формування інтелектуальної еліти України 
в умовах Болонського процесу / К.Г. Михайльова // Україна – суб’єкт європейського освітнього простору : матерiали Мiжнар. наук.-практ. конф., [Київ], 24–25 трав. 2005 р. / Асоц. навч. закл. України приват. форми власностi, Європ. ун-т. – К., 2005. –  С. 32–36.
66.	Михайлева Е.Г. Интеллектуальная элита в условиях глобализации: проблема идентификации / Е.Г. Михайлева // Тез. докл. и вступлений Всерос. социол. конгр. «Глобализация  и социальные изменения в современной России», Москва, 3–5 октября 2006 года. – М. : Альфа-М, 2006. – Т. 15. – С. 39–42. 
67.	Михайльова К.Г. Сучасна концепція навчання: методичні аспекти забезпечення / К.Г. Михайльова // Харківська вища школа: методичні пошуки на рубежі століть : матерiали Регiон. наук.-метод. конф., Харкiв, 22 лют. 2001 р. / Харк. нац. ун-т 
iм. В.Н. Каразiна [та iн.]. – Х., 2001. –  С. 339–341.
68.	Михайлева Е.Г. Роль системы образования в конструировании общества интеллекта / Е.Г. Михайлева // Стратегии развития Украины в глобальной среде : матер. междунар. науч.-практ. конф. Симф.–Севастополь. 26–28 октября 2007 г. – Симферополь : Изд. центр Крымского института бизнеса, 2007. – Т. 2.  – 
С. 172–173.
69.	Михайлева Е.Г. Трансформация функций интеллигенции в условиях прагматизации социальных практик / Е.Г. Михайлева // Інтелігенція та влада. матеріали VI Міжнар. наук.-практ. конференції-семінару керівників ВНЗ, учених-дослідників і представників владних структур із проблем сучасної інтелігенції, Харків, 14 берез. 2008 р. – Х. : Изд-во НУА, 2008. – С. 34–35. 
70.	Михайлева Е.Г. Исследовательская стратегия университетского образования как способ формирования интеллектуальной элиты / Е.Г. Михайлева // Матеріали 
V Міжнар. наук.-практ. конф. «Наука і соціальні проблеми суспільства : освіта, культура, духовність», [Харків], 20–21 травня 2008 р. : [у 2 ч. / Харк. нац. пед. ун-т ім. Г.С. Сковороди]. – Х., 2008. – Ч. 1: Освіта. –  С. 458–459.

АНОТАЦІЇ

	Михайльова К. Г. Інтелектуальна еліта сучасного суспільства: особливості формування та діяльнісний потенціал. – Рукопис.
Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора соціологічних наук 
за спеціальністю 22.00.01 – теорія та історія соціології. – Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна. – Харків, 2008.
Дисертація присвячена розгляду однієї з найважливіших груп сучасного суспільства – інтелектуальної еліти. Зокрема, доводиться, що значущість цієї групи зростає в умовах формування нових векторів розвитку суспільств у ХХ–ХХІ століттях.
Автор розглядає нові основи структурування сучасних суспільств 
та демонструє дієвість у цих процесах різних ресурсів та капіталів, серед яких особливого значення набувають інтелектуальні ресурси. У роботі доводиться, 
що посилення впливу означеного типу ресурсів, поряд із колом інших чинників, детермінує появу ознак нового типу суспільства – суспільства інтелекту.
Автором запропонована теоретична модель інтелектуальної еліти, 
яка формується за умов трансформаційного суспільства. В її основу покладено урахування потенційних та результативних складових, функціональних особливостей, а також специфіки соціального поля, в якому формується 
та функціонує інтелектуальна еліта.
У дисертації на основі теоретичного та емпіричного аналізу надано опис української інтелектуальної еліти, її цінностей, особливостей ідентифікації, реалізації функцій, мотивації діяльності тощо. Розглянуто соціальну базу 
її формування. 
Окрему увагу приділено впливу освіти на процеси формування інтелектуальної еліти. Показано, що даний процес відбувається на трьох рівнях – соцієтальному, інституційному та суб’єктному.
Ключові слова: інтелектуальна еліта, постіндустріальне суспільство, суспільство інтелекту, структурування сучасного суспільства, ресурсна база соціальних суб’єктів, діяльнісний потенціал інтелектуальної еліти, освітні механізми формування інтелектуальної еліти.

Михайлева Е. Г. Интеллектуальная элита современного общества: особенности формирования и деятельностный потенциал. – Рукопись.
Диссертация на соискание ученой степени доктора социологических наук 
по специальности 22.00.01 – теория и история социологии. – Харьковский национальный университет имени В. Н. Каразина. – Харьков, 2008.
Диссертация посвящена рассмотрению одной из важнейших групп современного общества – интеллектуальной элиты. В частности, доказывается, 
что значимость этой группы возрастает в условиях формирования новых векторов развития обществ в ХХ–ХХІ веках. Интеллектуальная элита обладает максимальным потенциалом для формулирования ответов на вызовы современности. Данные вопросы имеют принципиальное значение для развития интеллектуального потенциала общества.
Автор рассматривает новые основания структурирования современных обществ и демонстрирует действенность в этих процессах различных ресурсов 
и капиталов, среди которых особое значение приобретают интеллектуальные ресурсы. В работе показывается, что усиление влияния отмеченного типа ресурсов, наряду с другими факторами, детерминирует появление признаков нового типа общества – общества интеллекта. В данного типа обществе принципиальное значение имеет интеллектуальная собственность, интеллектуальная деятельность носит инструментальный характер. Уровень развития интеллектуального потенциала может рассматриваться как индикатор общества интеллекта. 
Автором предложена теоретическая модель интеллектуальной элиты, которая формируется в условиях трансформационного общества. В ее основу положен учет потенциальных и результативных составляющих, функциональных особенностей, а также специфики социального поля, в котором формируется 
и функционирует интеллектуальная элита.
В диссертации на основе теоретического и эмпирического анализа дано описание украинской интеллектуальной элиты, ее ценностей, особенностей идентификации, реализации функций, мотивации деятельности и т. п. Рассмотрена социальная база ее формирования. Показано, что существуют проблемы 
в выделении интеллектуальной элиты из ее групп-доноров. Продемонстрировано, что не все функции интеллектуальной элиты, являющиеся ее атрибутами, эффективно выполняются в трансформирующемся обществе, что несет определенные риски для развития Украины.
Особое внимание уделено влиянию образования на процессы формирования интеллектуальной элиты. Показано, что такой процесс происходит на трех уровнях – социетальном, институциональном и субъектном. На этих уровнях сегодня сформированы базовые предпосылки, однако реальные механизмы остаются недостаточно эффективными. Продемонстрирована специфика данного процесса в условиях глобализации, в том числе в условиях Болонского процесса. Сформулированы необходимые требования для успешной реализации современной парадигмы образования.
Ключевые слова: интеллектуальная элита, постиндустриальное общество, общество интеллекта, структурирование современного общества, ресурсная база социальных субъектов, деятельностный потенциал интеллектуальной элиты,  образовательные механизмы формирования интеллектуальной элиты.

K. G. Mykhaylyova. Intellectual elite of modern society: peculiarities of forming and activity potential. – Manuscript.
Dissertation for getting scientific degree of Doctor of sociological sciences 
on speciality 22.00.01 – theory and history of sociology. – Karazin national university – Kharkov, 2008.
The dissertation is dedicated to consideration one of the most important groups 
of modern society, its intellectual elite. It is proved in particular that the importance 
of this group increases under the conditions of formation of new vectors of the society development in XX – XXI centuries.
The author researches the new basis of structuring modern societies and demonstrates the effectiveness of varies resources and capitals in these processes, among which the intellectual resources take on special significance. It is shown that strengthening of the influence of the given type of resources along with a number 
of other factors determines the society of a new type that is the society of intellect.
The author has suggested the theoretical model of intellectual elite that is formed under the conditions of the transformation society. Potential and successful components functional peculiarities as well as the specific character of the social area in which intellectual elite is formed and functions, form the basis of the model.
On the basis of the theoretical and empirical analysis the description of the Ukrainian intellectual elite, its values peculiarities of identification, realization 
of functions, motivation of activity, etc is given.
Special attention is given to the influence of education on the processes of the intellectual elite formation. The given process is shown to occur on three levels – societal, institutional and subjective.
Key words: intellectual elite, postindustrial society, society of intellect, structuring of modern society, resource base of social subjects, activity potential 
of intellectual elite, intellects, intelligentsia, educational mechanisms of intellectual elite formation. 

Михайльова Катерина Геннадіївна

ІНТЕЛЕКТУАЛЬНА ЕЛІТА СУЧАСНОГО СУСПІЛЬСТВА: ОСОБЛИВОСТІ     ФОРМУВАННЯ ТА ДІЯЛЬНІСНИЙ ПОТЕНЦІАЛ

		Спеціальність 22.00.01 – теорія та історія соціології

					    Автореферат
		           дисертації на здобуття наукового ступеня
				доктора соціологічних наук

Відповідальний за випуск:    Астахова В. І.

Підписано до друку 23.09.08. Папір офсетний. Різографія.
Формат  60х90/16. Гарнітура «Таймс». Ум. друк. арк. 1,9.
Тираж 100 пр.

Видавництво
Народної української академії
Свідоцтво № 1153 від 16.12.2002.

Україна, 61000, Харків, МСП, вул. Лермонтовська, 27.